Чарлс Буковски
Криминале

Превод от английски: Еленко Касалийски, 1997

chitanka.info

Посвещава се на лошото писане

1

Седях си в офиса, наемът ми беше изтекъл и Маккелви се готвеше да ме изхвърли. Беше ужасно горещ ден и климатичната инсталация не работеше. Една муха лазеше по бюрото ми. Пресегнах се с отворена шепа и я извадих от играта. Тъкмо си избърсах ръката в десния крачол и телефонът иззвъня.

Вдигнах го.

— Ъ-ъ, да — казах.

— Чел ли си Селин? — попита женски глас.

Звучеше твърде секси. От известно време бях самотен. От стотици години.

— Селин — казах, — ъ-ъ-ъ-ъ…

— Искам Селин — каза тя. — Трябва да го имам.

Толкова секси глас, наистина ме възбуждаше.

— Селин? — попитах. — Кажете ми нещо повече. Говорете ми, лейди. Продължавайте да говорите…

— Вдигни си ципа — каза тя.

Погледнах надолу.

— Как разбрахте? — попитах аз.

— Няма значение. Искам Селин.

— Селин е мъртъв.

— Не е. Искам да го намериш. Искам го.

— Най-много да намеря костите му.

— Не, глупако, той е жив!

— Къде?

— В Холивуд. Чух, че се навъртал около книжарницата на Ред Колдовски.

— Тогава защо не го намерите сама.

— Защото първо искам да знам дали той е истинският Селин. Трябва да съм сигурна, напълно сигурна.

— Но защо се обърнахте към мен? В този град има стотици други детективи.

— Джон Бартън те препоръча.

— О, Бартън, а-ха. Ами, вижте, ще ми трябва нещо като аванс. И ще трябва да ви видя лично.

— Ще бъда при вас след няколко минути — каза тя. Затвори. Аз си вдигнах ципа.

И зачаках.

2

Тя влезе.

А бе, просто не беше честно. Роклята й беше прилепнала толкова плътно, че щеше да се разцепи по шевовете. Твърде много шоколадов малц. А токчетата й бяха толкова високи, че сякаш ходеше на кокили. Полюшваше се из стаята като пиян инвалид. Шеметно тържество на плътта.

— Седнете, лейди — казах аз.

Тя седна и си кръстоса краката толкова високо, че още малко и да ми извади очите.

— Радвам се да ви видя, лейди — казах аз.

— Не се отплесвай, моля те. Не е нещо, което да не си виждал и преди.

— Ето тук грешите, лейди. Е, мога ли да науча името ви?

— Лейди Смърт.

— Лейди Смърт? От цирка? Или киното?

— Не.

— Месторождение?

— Няма значение.

— Година на раждане?

— Не бъди остроумен…

— Просто се опитвам да получа малко информация… — Отнесох се, погледът ми тръгна нагоре по краката й.

Винаги съм си падал по крака. Това беше първото нещо, което видях, когато се родих. Но тогава се опитвах да се измъкна навън. Оттогава насам все се трудя в обратната посока, но с доста мизерен късмет.

Тя щракна с пръсти.

— Хей, я ела на себе си!

— Ъ? — вдигнах поглед аз.

— Случаят Селин. Спомняш ли си?

— Ъ-ъ, да.

Разгънах един кламер и насочих края му към нея.

— Ще имам нужда от чек за извършване на услугата.

— Разбира се — усмихна се тя. — Каква ти е тарифата?

— Шест долара на час.

Тя си извади чековата книжка, надраска нещо, откъсна чека и ми го подхвърли. Той падна на бюрото. Вдигнах го. 240 долара. Не бях виждал толкова много пари откакто ударих „екзакта“ в Холивуд Парк през 1988 година.

— Благодаря, лейди…

— … Смърт — каза тя.

— Да — казах аз. — А сега ми кажете още нещо за този така наречен Селин. Споменахте за някаква книжарница?

— Ами, той се навърта около книжарницата на Ред, рови се из книгите… разпитва за Фокнър, Карсън Маккалърс. Чарлс Менсън…

— Навърта се около книжарницата, а? Хъм…

— Да — каза тя, — нали знаеш Ред. Той обича да гони хората от книжарницата си. Човек може да изхарчи вътре цял куп пари, но само да се помотае след това минута-две и Ред веднага ще му каже: „Защо не се разкараш оттук?“ Той не е лошо момче, само дето е малко странен. Както и да е, Ред постоянно изхвърля Селин и Селин отива при Мъсо и виси из бара с тъжна физиономия. След някой и друг ден се връща в книжарницата и всичко се повтаря отначало.

— Селин е мъртъв. Селин и Хемингуей умряха преди доста време. Преди тридесет и две години.

— Знам за Хемингуей. Него го имам.

— Сигурна ли сте, че е Хемингуей?

— О, да.

— Тогава защо не сте сигурна, че този Селин е истинският Селин?

— Не знам. Тук някак си блокирах. Преди никога не се е случвало. Може би съм твърде дълго в играта. И така, стигнах до теб. Бартън казва, че си добър.

— И вие смятате, че истинският Селин е жив? И го искате?

— Страшно много, копеле.

— Билейн. Ник Билейн.

— Добре, Билейн. Искам да съм сигурна. Трябва ми истинския Селин, а не някакъв скапан дубликат. Такива ги има много.

— Да бе.

— Ами, захващай се. Искам най-великият автор на Франция. Чаках твърде дълго.

След това тя стана и излезе. През живота си не съм виждал такъв задник. Това надхвърляше всякаква представа. Надхвърляше всичко. Сега ме оставете на мира. Искам да помисля над това.

3

На другия ден.

Бях отхвърлил ангажимента си да говоря пред Търговската камара на Палм Спрингс.

Валеше. Таванът течеше. Водата се процеждаше и капеше: „пльок, пльок, пльок, пльока-пльок, пльок, пльок, пльок, пльока-пльок, пльок, пльок, пльока-пльок, пльок, пльок, пльок…“

Сакето ме стопляше. Но какво стопляше то? Една кръгла нула. Ето ме — петдесет и пет годишен, а нямах дори леген да събера капещата вода. Баща ми ме предупреждаваше, че ще свърша изигран на нечия чужда задна веранда в Арканзас. И все още имах време да го сторя. Автобусите на „Грейхаунд“ пътуваха всеки ден. Но автобусите ми докарваха запек, а и в тях винаги имаше по някой хъркащ дърт Юниън Джак с гранясала брада. Може би ще е по-добре да поработя по случая Селин.

Беше ли Селин, Селин или беше някой друг? Понякога ми се струваше, че не знам дори кой съм самият аз. Добре, аз съм Ники Билейн. Но да проверим. Някой може да извика: „Хей, Хари! Хари Мартел!“ и аз навярно бих отговорил: „Да, какво има?“ Искам да кажа, че бих могъл да бъда всеки и какво значение има? Какво е едно име?

Животът е странно нещо, нали? Винаги ме избираха последен в бейзболния отбор, защото знаеха, че мога да се возя на онзи кучи син там отвън, чак до Денвър ако искам. Завистливи свраки — ето какво бяха те!

Бях надарен, съм надарен. Понякога се заглеждах в ръцете си и осъзнавах, че от мен можеше да стане велик пианист или нещо подобно. Но какво са свършили ръцете ми? Чесали са ми топките, писали са чекове, завързвали са обувки, дърпали са лостчето на казанчето и т.н. Изгубил съм си ръцете. И мозъка.

Седях си в дъжда.

Телефонът иззвъня. Избърсах го с изтекла неизплатена сметка на „АйАрЕс“ и го вдигнах.

— Ник Билейн — казах. А не бях ли Хари Мартел?

— Обажда се Джон Бартън — се чу отсреща.

— Да, вие сте ме препоръчали, благодаря.

— Наблюдавах ви. Вие имате талант. Малко е необработен, но това му придава чар.

— Радвам се да го чуя. Работата не върви.

— Наблюдавах ви. Ще успеете, само трябва да устоите.

— Да. Е, какво мога да направя за вас, господин Бартън?

— Опитвам се да открия Червеният Врабец.

— Червеният Врабец? Какво по дяволите е това?

— Сигурен съм, че съществува, искам само да го открия и бих искал това да го сторите вие.

— Нещо, което бих могъл да следвам?

— Не, но съм сигурен, че Червеният Врабец е някъде наоколо.

— Този Врабец има ли си име?

— Какво искате да кажете?

— Ами, име. Като Хенри. Или Абнър. Или Селин?

— Не, той е просто Червеният Врабец и знам, че вие можете да го намерите. Вярвам ви.

— Това ще ви струва известна сума, господин Бартън.

— Ако откриете Червеният Врабец ще ви давам по сто долара на месец до края на живота ви.

— Хъм… Слушайте, какво ще кажете да ми дадете цялата сума на куп?

— Не, Ник, ще я пропилееш на надбягванията.

— Добре, господин Бартън, оставете ми телефонния си номер и аз ще се заема със случая.

Бартън ми даде номера и добави:

— Наистина ви вярвам, Билейн.

След това затвори.

Е, работата потръгваше. Но таванът капеше по-лошо от всякога. Отърсих се от няколко дъждовни капки, ударих глътка саке, свих си цигара, запалих я, дръпнах и се задавих със суха кашлица. Сложих си кафявото бомбе, включих телефонния секретар, тръгнах бавно към вратата, отворих я, а там стоеше Маккелви. Той имаше огромен гръден кош и изглеждаше сякаш на раменете си имаше подплънки.

— Наемът ти изтече, отрепко! — изсъска той. — Искам да си разкараш нещастния задник оттук.

Тогава забелязах шкембето му. То беше като мека купчина скапани лайна и аз забих юмрука си дълбоко в него. Лицето на Маккелви се преви напред и аз го посрещнах с коляно. Той падна и се претърколи на една страна. Ужасна гледка. Прекрачих го и му измъкнах портфейла. Снимки на деца в порнографски пози.

Помислих си да го убия. Но само му взех златната „Виза“ карта, ритнах го в задника и хванах асансьора надолу.

Реших да отида пеша до книжарницата на Ред. Когато се движех с колата винаги трябваше да плащам таксите за паркиране, а те бяха по-големи отколкото можех да си позволя.

Запътих се към Ред малко потиснат. Човек е роден да умре. Какво означава това? Да се мотаеш наоколо и да чакаш. Да чакаш „Влака“. Да чакаш чифт големи цици през някоя августовска нощ във вегаска хотелска стая. Да чакаш мишката да пропее. Или на змията да й порастат криле. Размотаване.

Ред беше вътре.

— Късметлия сте — каза той, — за малко се разминахте с онзи пиян Чинаски. Той беше тук и се хвалеше с новата си служба в пощата.

— Няма значение — казах аз. — Имате ли екземпляр с автограф на „Когато умирам“ от Фокнър?

— Разбира се.

— Колко струва?

— 2800 долара.

— Ще помисля…

— Извинете ме — каза Ред.

След това се обърна към някакъв тип, който прелистваше първото издание на „Не можеш да се върнеш у дома“.

— Оставете, моля ви, книгата на лавицата и се разкарайте оттук!

Думите бяха отправени към едно слабичко, силно прегърбено човече. То беше облечено в нещо като жълт дъждобран.

Човечето остави книгата на рафта и със замъглени от влага очи мина край нас и се запъти към улицата. Беше спряло да вали. Жълтият му дъждобран беше ненужен.

Ред ме погледна.

— Можеш ли да повярваш, че разни типове влизат тук и ядат сладолед във фунийки?

— Вярвам и в много по-лоши неща.

Тогава забелязах, че вътре имаше още един човек. Той стоеше почти в дъното. Стори ми се, че го разпознах от снимките. Селин. Селин?

Бавно се запътих към него. Съвсем се приближих. Бях толкова близо, че можех да видя какво чете. Томас Ман. „Вълшебната планина“.

Той ме видя.

— Този приятел има проблем — каза той и посочи книгата.

— Какъв? — попитах аз.

— Разглежда изкуството отегчително.

Той върна книгата на рафта. Същински Селин.

Погледнах го.

— Това е удивително — казах аз.

— Какво? — попита той.

— Мислех, че сте мъртъв — му казах аз.

Той ме погледна.

— И аз мислех, че вие сте мъртъв — каза той.

Известно време стояхме и се гледахме.

Тогава чух Ред да казва:

— ХЕЙ, ВИЕ! — извика той. — РАЗКАРАЙТЕ СЕ ОТТУК!

Ние бяхме единствените хора вътре.

— Кой от двамата да се разкара? — попитах аз.

— ТОЗИ ДЕТО ПРИЛИЧА НА СЕЛИН! РАЗКАРАЙ СЕ ОТТУК!

— Но защо? — попитах аз.

— ЗНАМ КОГА НЯКОЙ НЯМА ДА КУПУВА!

Селин, или който и да беше той, се запъти навън.

Последвах го.

Той тръгна към булеварда и се спря при будката за вестници.

Тази будка си стоеше там откакто се помнех. Спомних си как стоях пред нея две или три десетилетия преди това с три проститутки. Заведох ги и трите у дома и едната направи чекия на кучето ми. Мислеха, че е забавно. Бяха пияни и се бяха нагълтали с хапчета. Друга отиде в банята, падна, удари си главата в ръба на тоалетната чиния и опръска всичко с кръв. Дълго бърсах кръвта с големи влажни кърпи. Сложих я в леглото, седнахме с другите две и накрая те си тръгнаха. Тази в леглото остана четири денонощия, изпи ми всичката бира и непрекъснато говореше за двете си деца в Ийст Канзас Сити.

Типът — беше ли това Селин? — стоеше до будката и четеше списание. Когато се приближих видях, че това беше „Ню Йоркър“. Той го върна на лавицата и ме погледна.

— Има само един проблем — каза той.

— Какъв?

— Те просто не могат да пишат. Всичките.

Тъкмо тогава мина едно празно такси.

— ХЕЙ, ТАКСИ! — извика Селин.

Таксито намали, той скочи към него, задната врата се отвори и той влезе.

— ХЕЙ! — извиках му аз. — ИСКАМ ДА ТЕ ПИТАМ НЕЩО!

Таксито потегли бързо към булевард Холивуд. Селин се подаде на прозореца, протегна си ръката и ми показа среден пръст. После изчезна.

Първото такси, което виждах по тези места от години. Искам да кажа, празно, ей така да си минава.

Е, дъждът беше спрял, но тежестта се усещаше още. Освен това, сега въздухът беше хладен и всичко миришеше на влажни лайна.

Свих се и се запътих към бара на Мъсо.

Златната „Виза“ карта беше в мен. Бях жив. Може би. Дори започнах да се чувствам като Ники Билейн. Изтананиках си мелодия от Ерик Коутс.

Дяволска работа.

4

Потърсих Селин в „Уебстър“. Живял 1891–1961. Сега беше 1993 година. Ако беше жив, трябваше да е на сто и две. Нищо чудно, че лейди Смърт го търсеше.

А онзи тип в книжарницата изглеждаше някъде между четиридесет и петдесет. Ето това е. Той не беше Селин. Или може би беше намерил начин да се справи с остаряването. Вижте кинозвездите, те взимат кожа от задниците си и си я налепват на лицата. Кожата на задника се набръчква последна. Те всичките се разкарват през последните години от живота си с лица-задници. Селин би ли го направил? Кой би искал да доживее до сто и две години? Само някой глупак. Защо би искал Селин да отлага? Цялата работа беше откачена. Лейди Смърт беше откачена. Аз бях откачен. Пилотите на самолетите бяха откачени. Никога не поглеждайте пилотите. Просто се качете на борда и си поръчайте нещо за пиене.

Наблюдавах как две мухи се чукат, после реших да се обадя на лейди Смърт. Свалих си ципа и зачаках да чуя гласа й.

— Здравей — чух я да казва.

— Ъъъъ… — казах аз.

— Какво? О, ти ли си Билейн. Докъде стигна със случая?

— Селин е мъртъв, роден е през 1891 година.

— Познавам статистиката, Билейн. Слушай, знам, че той е жив… някъде… и онзи тип в книжарницата може да е той. Загряваш ли? Искам този тип. Страшно много го искам.

— Ъъъъ… — казах аз.

— Вдигни си ципа!

— Ъ?

— Глупако, казах: „вдигни си ципа!“

— Ъ… добре…

— Искам недвусмислено доказателство дали този тип е или не е Селин! Казах ти за онзи шантав блокаж дето ме е споходил. Бартън те препоръча, каза, че си един от най-добрите.

— О, да, аз всъщност работя в момента и за него. Опитвам се да открия Червеният Врабец. Какво мислите за това?

— Слушай, Билейн, оправи тази работа със Селин и аз ще ги кажа къде е Червеният Врабец.

— О, ще го направите ли, лейди? О, бих направил всичко за вас!

— Като какво например, Билейн?

— Ами, за вас бих убил любимата си домашна хлебарка, бих нашибал с каиш майка си, ако беше жива, бих…

— Стига си бръщолевил! Започвам да си мисля, че Бартън ме е натресъл на някакъв задник! По-добре се захващай с работата! Или разреши тази работа със Селин или аз ще се заема с теб!

— Хей, чакайте малко, лейди!

Слушалката в ръката ми замлъкна. Сложих я обратно на вилката. Уау. Никакъв блокаж не можеше да й попречи да ме докопа.

Предстоеше ми работа.

Огледах се да убия някоя муха.

Тогава вратата се отвори и на нея се появи Маккелви и една огромна маса долнокачествен тор. Маккелви ме погледна и кимна към спътника си.

— Това е Томи.

Томи ме погледна с мъничките си премрежени очички.

— Радвам се ’а та вида — каза той.

Маккелви гнусно се ухили.

— Е, Билейн, Томи е тук с една-единствена цел и тази цел е бавно да те раздроби до кървава купчина лайна. Нали така, Томи?

— Ъ-хъ — каза Томи.

Сигурно тежеше към сто и тридесет килограма. Е, ако му обръснеш козината можеше да го докараш до сто двадесет и пет.

Усмихнах му се любезно.

— Виж сега, Томи, ти не ме познаваш, нали?

— Ъ-ъ.

— Тогава защо би искал да ме нараниш?

— Защото така ми каза господин Маккелви.

— Томи, ако господин Маккелви ти даже да си изпиеш пикнята ще го сториш ли?

— Хей! — каза Маккелви, — стига си ми обърквал момчето!

— Томи, би ли изял акото на майка си, само защото господин Маккелви ти е казал да го изядеш?

— Ъ?

— Млъквай, Билейн, аз говоря тук!

Той се обърна към Тони.

— Сега, искам да разпориш този тип като стар вестник, просто го разкъсай на парчета и го разпръсни по шибаните ветрове, разбра ли?

— Разбрах, господин Маккелви.

— Добре, тогава какво чакаш, първата пролетна птичка?

Томи пристъпи към мен. Аз измъкнах лугера от чекмеджето и го насочих към огромното му туловище.

— Задръж, Томас, или ще пуснеш повече кръв, отколкото червената боя по фланелките на станфордския футболен отбор!

— Хей — каза Маккелви, — откъде, по дяволите, взе това нещо?

— Детектив без патлак е като котарак с презерватив. Или като часовник без стрелки.

— Билейн — каза Маккелви, — говориш тъпотии.

— Да бе. А сега кажи на момчето да се разкара или ще прокарам толкова много светлина през него, че ще можеш да хвърлиш през дупката грейпфрут!

— Томи — каза Маккелви, — върни се тук и застани пред мен.

Томи го стори. Трябваше да реша какво да правя с тях.

Не беше лесно. Никога не съм печелил оксфордска стипендия. Преспах биологията и бях слаб по математика. Но бях успял да остана жив до сега.

Може би.

Както и да е, но за момента бях изтеглил асото от тестето с карти. Трябваше да направя следващата крачка. Сега или никога. Септември наближаваше. Враните се събираха. Слънцето кървеше.

— Добре, Томи — казах аз, — падни на колене и ръце. Веднага!

Той ме погледна така, сякаш не чуваше добре.

Тъжно му се усмихнах и щракнах предпазителя на лугера.

Томи беше глух, но не чак толкова.

Той падна на колене и разтърси целия шести етаж като земетресение пет цяло и девет по скалата на Рихтер. Репродукцията ми на Дали падна на пода. Онази с разтопения часовник.

Томи се строполи на пода като Големия каньон и ме погледна.

— Е, Томи — казах аз, — ти ще бъдеш слона, а Маккелви ще бъде твоя водач, разбра ли?

— Ъ? — попита Томи.

Погледнах към Маккелви.

— Хайде! Качвай се! Яхни го!

— Билейн, да не си се побъркал?

— Кой знае? Лудостта е нещо относително. Кой задава критериите?

— Не знам — каза Маккелви.

— Качвай се!

— Добре, добре! Но никога преди, когато е изтичал наем, не съм имал такива проблеми.

— Качвай се бе, задник!

Маккелви се покачи на гърба на Томи. Действително му беше трудно да го обкрачи. Едва не си разчекна задника.

— Добре — казах аз. — Сега, Томи, ти си слонът и ще отнесеш Маккелви на гърба си надолу по коридора и в асансьора. Тръгвай!

Томи запълзя по пода към вратата.

— Билейн — каза Маккелви, — ще си платиш за това. Кълна се в космите по пубиса на майка ми!

— Още веднъж ме закачи, Маккелви, и ще направя кура ти на пихтия!

Отворих вратата и Томи изпълзя навън със своя водач.

Той запълзя надолу по коридора и щом мушнах лугера в джоба на сакото си, усетих, че вътре има нещо — смачкан лист хартия. Извадих го. Беше писменият тест за възстановяване правата ми на шофьор. Целият беше надраскан с червено. Бях скъсан.

Хвърлих листа през рамо и последвах приятелчетата си.

Стигнахме до асансьора и аз натиснах бутона.

Стоях и си тананиках част от „Кармен“.

Тогава без всякакъв повод си спомних как преди много време четох за това как са намерили Джими Фокс мъртъв в хотелска стая в някакъв бордей. Всички тези бездомници. Мрат като кучетата.

Асансьорът дойде. Вратата се отвори и аз ритнах Томи в задника. Той пропълзя вътре с Маккелви на гърба. В асансьора имаше трима човека, те стояха и си четяха вестниците.

Продължиха да четат. Асансьорът тръгна надолу.

Тръгнах по стъпалата. Бях петнайсетина килограма горница. Имах нужда.

Преброих сто седемдесет и шест стъпала и вече бях на първия етаж. Спрях пред щанда за пури, купих си една пура и „Дейли Рейсинг Форм“. Чух, че асансьорът идва.

Излязох и тръгнах решително през мъглата. Очите ми бяха сини, обувките стари и никой не ме обичаше. Но ми предстоеше работа.

Аз бях частният детектив Ники Билейн.

5

За нещастие, този следобед завърших на хиподрума, а вечерта се напих. Но времето не беше пропиляно, аз размишлявах и отсявах фактите. Държах положението здраво в ръцете си.

Всеки момент нещата щяха да ми се прояснят. Сигурно.

6

На следващия ден се стегнах и се върнах в офиса. Все пак, какво е един детектив без офис?

Отворих вратата и кой мислите седеше зад бюрото ми? Не Селин. Не и Червеният Врабец. А Маккелви. Той ми пусна една мила, лицемерна усмивчица.

— Добро утро, Билейн, разкарваш ли си ташаците?

— Защо питаш? Да не искаш да им метнеш едно око?

— Не, благодаря.

После той почеса своите и се прозя.

— Е, Ники, момчето ми, наемът ти за следващата година беше предплатен от един тайнствен благодетел.

Лейди Смърт, каза някакъв глас в главата ми, си играе с теб.

— Някой, когото познавам ли? — попитах аз.

— Заклех се в честта на майка си да запазя тайна.

— В честта на майка ти? Тя си е играла с повече пуешки шийки от касапина на ъгъла!

Маккелви се изправи зад бюрото.

— Спокойно — казах му, — или ще те правя инвалид.

— Не обичам да се занасят с майка ми.

— Защо не? Половината град го е правил.

Маккелви заобиколи бюрото и се запъти към мен.

— Ела по-близо — казах аз, — и ще ти завра главата в задника.

Той спря. Когато съм ядосан изглеждам страшен.

— Добре — казах аз, — подскажи ми. Този благодетел… беше жена, нали?

— Да. Да. Никога не съм виждал такава сладурана!

Очите му се изцъклиха, но те винаги са си били такива.

— Хайде, Мак, подскажи, кажи ми нещо повече…

— Не мога. Обещах. Заклех се в честта на майка си.

— О, боже — изстенах аз. — Добре, разкарай се от тук, наемът ми е платен.

Маккелви се затътри бавно към вратата. После ме погледна през лявото си рамо.

— Добре — каза той, — но поддържай местенцето чисто и подредено. Никакви купони, никакъв хазарт и никакви мръсотии. Имаш една година.

Той стигна до вратата, отвори я, затвори я и си отиде.

7

Е, върнах се в офиса си.

Време беше да се захвана за работа. Вдигнах телефона и набрах букмейкъра си.

— „Пици за вкъщи — Тони“, на вашите услуги — отговори той.

Представих се с кодовото си име.

— Тук е господин Бавна Смърт.

— Билейн — каза той, — висиш ми с четиристотин седемдесет и пет долара, не мога да те включа. Първо трябва да си изчистиш дълга.

— Искам да заложа за двадесет и пет кинта, с това ще станат половин бон. Ако загубя ще кихна всичко, кълна се в честта на майка си.

— Билейн, майка ти ми виси с двеста и тридесет долара.

— Наистина ли? А майка ти има брадавици по задника!

— Какво? Слушай, Билейн, ти…?

— Не, не. Не съм. Друг ми каза.

— Добре тогава.

— Добре, искам да заложа двадесет и пет долара, че Изгорялата Пеперуда ще спечели в шестото надбягване.

— Добре, включен си. И късмет. Твоят май е на изчерпване.

Затворих. Кучи син, човек е роден да се бори за всеки сантиметър земя под краката си. Роден да страда, роден да умре.

Помислих известно време над това.

После се облегнах на стола, дръпнах дълбоко от цигарата и пуснах почти идеално клъбце дим.

8

След като обядвах реших да се върна в офиса. Отворих вратата и видях, че зад бюрото ми е седнал някакъв тип. Не беше Маккелви. Не го познавах. Хората обичат да посядат зад бюрото ми. А освен този дето седеше имаше и един прав. Изглеждаха зли, спокойни, но зли.

— Казвам се Данте — каза типът зад бюрото.

— А аз Фанте — каза правият.

Не казах нищо. Несръчно се въртях в тъмното. Тръпки полазиха по гърба ми и продължиха нагоре през тавана.

— Тони ни изпрати — каза седналият.

— Не познавам никакъв Тони. Да не сте сбъркали адреса, господа.

— О, сигурно — каза правият.

Тогава Данте каза:

— Изгорялата Пеперуда загуби.

— Хвърли жокея, като излизаше от вратичката — каза Фанте.

— Шегувате се.

— Не се шегувам. Облиза прахта.

— А ти изпадна в хандикап — каза Данте.

— А Тони казва, че ни дължиш половин бон — каза Фанте.

— О, това ли било — казах аз, — ей сега ще ви ги дам…

Тръгнах към бюрото.

— Забрави тази работа — ухили се Данте. — Конфискувахме ти водния пистолет.

Отстъпих.

— Е — каза Фанте, — нали разбираш, че не можем да те оставим блажено да се шляеш наоколо, докато дължиш на Тони половин бон?

— Дайте ми три дни…

— Имаш три минути — каза Данте.

— А бе вие защо постоянно се редувате, когато говорите? — попитах аз. — Първо Данте, после Фанте и така нататък. Никога ли не нарушавате този ритъм?

— Тук сме да потрошим нещо друго — казаха двамата едновременно. — Теб.

— Това беше добре — казах аз. — Хареса ми. Дует.

— Млъквай — каза Данте. Той извади цигара и я мушна в устата си. — Хъм — продължи той, — май съм си забравил запалката. Ела тук бе, задник, и ми запали цигарата.

— „Задник“? На себе си ли говориш?

— Не, на тебе, задник такъв. Ела тук. Запали ми цигарата! Веднага!

Намерих си запалката, пристъпих напред, спрях пред едно от най-грозните лица, които някога съм виждал, щракнах запалката и поднесох пламъка към цигарата му.

— Добро момче — каза Данте. — А сега вземи тази цигара от устата ми, мушни я в твоята с огънчето напред и я дръж там докато не ти кажа да я извадиш.

— Ъ-ъ — казах аз.

— Или ще го направиш — каза Фанте, — или ще пробием в теб достатъчно голяма дупка, че да могат децата в Дисниленд да минават през нея.

— Почакайте…

— Имаш петнадесет секунди — каза Данте, пусна секундомера си и добави:

— Давай. 14, 13, 12, 11…

— Няма да го направите, нали?

— 10, 9, 8, 7, 6, 5, 4, 3…

Чух как изщрака предпазителя на пистолет.

Грабнах цигарата от устата на Данте и я мушнах в своята с огънчето напред. Опитах се да събера достатъчно голямо количество слюнка и да държа езика си настрана, но нямах късмет, не успях, ама съвсем, БОЛИ!!! Беше гадно и болезнено! Започнах да се давя и трябваше да изплюя цигарата.

— Лошо момче! — каза Данте. — Казах ти да я държиш вътре, докато не ти кажа да я извадиш! Сега ще трябва да започнем всичко отначало!

— Майната ви — казах аз, — убийте ме!

— Добре — каза Данте.

В този момент вратата се отвори и вътре влезе лейди Смърт. Изглеждаше наистина страхотно. Почти забравих за устата си.

— Я, каква сладурана! — каза Данте. — Познаваш ли я, Билейн?

— Срещали сме се.

Тя отиде до един стол, седна, кръстоса крака и полата й се вдигна високо нагоре. Никой от нас не можеше да повярва, че такива крака съществуват. Дори и аз, при все, че вече ги бях виждал.

— Какви са тези клоуни? — ме попита тя.

— Изпратил ги е един тип на име Тони.

— Разкарай ги оттук, аз съм твоят клиент.

— Добре, момчета — казах аз, — време е да си ходите.

— Така ли? — каза Данте.

— Наистина ли? — попита Фанте.

И започнаха да се смеят. Но изведнъж спряха.

— Този тип наистина ме развеселява — каза Фанте.

— Да бе — каза Данте.

— Аз ще ги разкарам — каза лейди Смърт.

Тя се вторачи в Данте. В този миг той започна да се превива напред върху стола. Стана блед.

— Исусе — каза той, — не се чувствам добре…

Побеля, след това пожълтя.

— Чувствам се зле — каза той, — чувствам се ужасно зле…

— Може би е от онези панирани рибени хапки, дето ги яде — каза Фанте.

— Хапки-мапки, трябва да се разкарам от тук! Имам нужда от доктор или нещо такова…

Тогава видях, че тя се вторачи във Фанте. И Фанте каза:

— Вие ми се свят… Какво е това?… Проблясъци… Сигнални ракети… Къде съм?

Той тръгна към вратата, Данте го последва. Те отвориха вратата и бавно се запътиха към асансьора. Излязох и ги наблюдавах как влизат вътре. Видях ги точно преди да се затвори вратата. Изглеждаха ужасно. Ужасно.

Върнах се в стаята.

— Благодаря — казах, — спасихте ми задника…

Огледах се. Тя беше изчезнала. Погледнах под бюрото.

Нямаше никой. Погледнах в банята. Пак никой. Отворих прозореца и погледнах на улицата. Никой. Е, искам да кажа, че там имаше много хора, но тя не беше сред тях. Можеше поне да се сбогува. Все пак това беше едно мило посещение.

Върнах се и седнах зад бюрото. После вдигнах телефона и набрах номера на Тони.

— Да? — обади се той, — тук е…

— Тони, обажда се господин Бавна Смърт.

— Какво? Все още можеш да говориш?

— И то съвсем добре, Тони. Никога не съм се чувствал по-добре.

— Не мога да разбера…

— Твоите момчета наминаха оттук, Тони…

— Да? Да?

— Този път им се размина леко. Но само да ги пратиш още веднъж и направо ще ги очистя.

Чувах как Тони диша в слушалката. Това беше едно доста объркано дишане. После затвори.

Извадих половинка уиски от долното ляво чекмедже, отворих го и ударих една голяма глътка.

Не се закачайте с Билейн, че ще си имате неприятности.

Беше толкова просто.

Затворих бутилката, върнах я обратно в чекмеджето и се запитах какво ми предстоеше да правя. Добрият детектив винаги има нещо да върши. Виждали сте го по филмите.

9

Някой почука на вратата. Не, по-скоро това бяха пет бързи почуквания, силни и настоятелни.

Винаги усещам по чукането за какво става дума. Понякога ако усетя нещо лошо не отварям.

Това чукане беше наполовина лошо.

— Влезте — казах.

Вратата се отвори. Беше мъж, около петдесет и пет годишен, полузаможен, полуневрозен, с твърде големи крака, брадавица в горната лява част на челото, кафяви очи и вратовръзка. Две коли, две къщи, никакви деца. Басейн с минерална вода, участие на фондовата борса и голяма доза глупост.

Той стоеше пред мен, леко изпотен, и ме гледаше вторачено.

— Седнете — казах аз.

— Казвам се Джак Бас — каза той, — и…

— Знам.

— Какво?

— Мислите, че жена ви се чука с някого или някой.

— Да.

— Тя е на двадесет и няколко.

— Да. Искам да докажете, че го прави и след това ще поискам развод.

— Защо си правите труда, Бас? Просто се разведете.

— Искам само да докажа, че тя… тя…

— Забравете. И в двата случая тя ще вземе едни и същи пари. Живеем през деветдесетте.

— Какво искате да кажете?

— Това се нарича развод без вина. Няма значение кой какво прави.

— Как така?

— Това ускорява процедурите и изчиства съдилищата.

— Но това не е справедливо.

— Те смятат, че е.

Бас дишаше тежко на стола си и ме гледаше. Трябваше да оправя тази работа със Селин и да намеря Червеният Врабец, а някаква си провиснала топка плът се тревожеше, че жена му се чукала с някого.

Тогава той заговори:

— Искам просто да разбера. Да разбера заради себе си.

— Няма да е евтино.

— Колко?

— Шест долара на час.

— Това не ми изглежда много.

— На мен ми изглежда. Имате ли снимка на съпругата ви.

Той бръкна в портфейла си, извади една снимка и ми я подаде.

Погледнах я.

— Леле! Тя наистина ли изглежда така?

— Да.

— Става ми само като я гледам.

— Хей, я не се прави на остроумен!

— О, съжалявам… Но ще трябва да задържа снимката. Ще ви я върна като свърша.

Сложих я в портфейла си.

— Тя все още ли живее с вас?

— Да.

— И вие ходите на работа?

— Да.

— И тогава, понякога, тя…

— Да.

— И какво ви кара да мислите, че тя…

— Откъслечни сведения, телефонни обаждания, гласове в главата ми, промяната в държанието й, всички тези неща.

Бутнах към него един бележник.

— Запишете тук адреса си — домашния и служебния и телефона — също домашен и служебен. Трябва да ги имам. Ще й прикова задника до стената. Ще разголя цялата работа.

— Какво?

— Приемам този случай, господин Бас. Ще бъдете информиран за плодовете му.

— „Плодовете“? — попита той. — Слушайте, вие добре ли сте?

— Абсолютно. А вие?

— О, да, добре съм.

— Тогава не се тревожете, аз съм човекът, който ви трябва, ще й прикова задника!

Бас бавно се изправи. Той тръгна към вратата, после се обърна.

— Бартън ви препоръча.

— Много добре. Довиждане, господин Бас.

Вратата се затвори и него вече го нямаше. Добрият стар Бартън.

Извадих снимката от портфейла и се вгледах.

Кучка такава, помислих си, кучка.

Станах, заключих вратата и свалих слушалката от вилката. Седнах зад бюрото и се загледах в снимката.

Кучка такава, мислех си, ще ти ковна задника! До стената! Никаква милост! Ще те хвана в крачка! Ще те хвана! Курва такава, кучка, курва!

Започнах да дишам тежко. Свалих си ципа. Тогава земетресението започна. Изпуснах снимката и се свлякох под бюрото. Тоя път си струваше. Към шеста степен. Сякаш продължи няколко минути. После спря. Изпълзях с все още свален цип изпод бюрото. Намерих снимката, върнах я в портфейла и си вдигнах ципа. Сексът е капан, уловка. Той е за животните. Имах твърде много разум за подобен род глупости. Върнах слушалката на вилката, отворих вратата, излязох, заключих и се запътих към асансьора. Предстоеше ми работа. Бях най-добрият детектив в Ел Ей и Холивуд. Натиснах бутона и зачаках да дойде шибания асансьор.

10

Ще прескочим останалата част от деня и нощта, нищо не се случи, така че няма смисъл да говорим за тях.

11

В осем часа на следващата сутрин бях паркирал своя Фолксваген костенурка от другата страна на улицата пред къщата на Джак Бас. Гонеше ме махмурлук и четях „Ел Ей Таймс“. И така, бях направил малка проверка. Първото име на съпругата на Бас беше Синди. Синди Бас, някогашна Синди Мейбъл. Според изрезки от вестника тя е била за кратко време победителка в конкурс за красота — Мис Пикантна гозба за 1990 г. Модел, малко актриса, обича да кара ски, учи пиано, обича баскетбол и водна топка. Любим цвят: червен. Любим плод: банан. Обича да си подремва. Обича децата. Обича джаз. Чете Кант. Вероятно. Надява се някой ден да влезе в бара и т.н. и т.н. Срещнала Джак Бас на рулетката в Лас Вегас. Две нощи по-късно се оженили.

Към осем и половина Джак Бас изкара по алеята към къщата своя мерцедес и се запъти да изпълнява административните си задължения към „Ацтек Петролиъм Корпорейшън“. Сега бяхме само двамата със Синди. Щях да я разкатая отвсякъде. Тя беше в ръцете ми. Извадих снимката за справка. Започнах да се изпотявам. Свалих сенника. Курвата му с курва, да се ебава с Джак Бас.

Мушнах снимката обратно в портфейла си. Почувствах се странно. Какво ми ставаше? Да не би тази жена да ми действаше? Тя имаше същите черва като всички останали. Имаше косми в носа. А също и ушна кал. Какво пък чак толкова? Защо предното стъкло се виеше пред очите ми като голяма вълна? Трябва да е от махмурлука. Бира с водка. Човек трябва да си плаща. Хубаво е да си пиянде, все пак никога нямаш запек. Понякога си мислех за черния ми дроб, но той никога не проговори, никога не ми каза: „Спри, ти ме убиваш, но и аз ще те убия!“ Ако имахме говорещи черни дробове нямаше да има нужда от Дружеството на анонимните алкохолици.

Седях си в колата и чаках Синди да излезе.

Беше знойна слънчева утрин.

Сигурно докато съм седял съм заспал. Не знам какво ме събуди. Но по алеята излизаше на заден нейният мерцедес. Тя го изправи, насочи се на юг и аз я последвах. Червен мерцедес. Следвах я до магистралата за Сан Диего, тя влезе в най-лявата лента и настъпи газта. Движеше със сто и двадесет. Сигурно беше страшно възбудена. Искаше й се. Усетих, че нещо между краката ми се размърда. Челото ми започна да се покрива с пот. Тя качи на сто и тридесет. Беше разгорещена, кучката беше разгорещена! Синди, Синди! Следвах я неотклонно на четири коли разстояние. Ще й прикова задника, ще й го прикова, както не го е правил никой досега! Това е то! Преследване и залавяне! Аз бях Ник Билейн, супердетективът!

Тогава видях в страничното огледало проблясващите червени светлини.

По дяволите!

Постепенно се прехвърлих в най-дясното платно, видях банкет, паркирах костенурката и излязох. Ченгетата спряха на пет коли разстояние зад мен. И от двете страни слезе по едно ченге. Аз тръгнах към тях и посегнах да си извадя портфейла. По-дългото ченге измъкна пистолета си от кобура и го насочи към мен.

— Задръж, приятел!

Спрях.

— Какво по дяволите ще правиш, ще ме надупчиш ли? Хайде бе, хайде, надупчи ме!

По-ниският мина зад мен, изви ми ръката, заведе ме до капака на полицейската кола и ме стовари върху него.

— Лайно такова! — каза той. — Знаеш ли какво правим с копелета като теб?

— Да, имам дяволски добра идея.

— Това копеле е остроумно! — каза ниското ченге.

— Спокойно, Луи — каза дългото ченге, — някой може да има камера. Не му е мястото.

— Бил, мразя остроумници!

— Ще му хвърлим един бой, Луи. Здраво ще му подуем задника по-късно.

Все още бях притиснат върху капака. Колите по магистралата намаляха скорост. Тъпанарите зяпаха.

— Хайде, момчета — казах аз, — причиняваме задръстване.

— Мислиш ли, че ни пука? — попита Бил.

— Ти ни заплаши, втурна се към нас и посегна към пояса си! — извика Луи.

— Посегнах за портфейла си. Исках да си изкарам документите. Аз съм регистриран детектив в град Лос Анджелис. Преследвах заподозрян.

Луи освободи ръката ми от мъртвата хватка.

— Изправи се.

— Добре.

— А сега бавно си извади портфейла и си изкарай шофьорската книжка.

— Добре.

Подадох му една сгъната хартийка.

— Какво, по дяволите, е това? — попита той.

Върна ми я обратно.

— Разгъни я и тогава ми я подай.

Направих го и казах:

— Това е нещо като временен документ. Старият ми го взеха, когато ме скъсаха на писмения изпит. Това ми дава правото да шофирам, докато взема следващия изпит, който е след седмица.

— Искаш да кажеш, че са те скъсали на изпита?

— Да.

— Хей, Бил, тоя са го скъсали на шофьорския изпит!

— Какво! Наистина ли?

— Имах други грижи на глава си…

— На мен ми се струва, че нямаш нищо в главата си — ухили се Луи.

— Направо е смешно — каза Бил.

— И искаш да кажеш, че имаш разрешително за детектив? — попита Луи.

— Аха.

— Не е за вярване.

— Преследвах заподозрян, когато вие включихте светлините си. Тъкмо щях да й прикова задника.

Подадох снимката на Луи.

— Леле-мале! — каза той. Беше се вторачил в снимката. Беше направена в цял ръст. Тя беше с мини пола и дълбоко изрязано деколте, ама много дълбоко.

— Хей, Бил, я виж това!

— Бях плътно зад нея, Бил, тъкмо щях да й ковна задника.

Бил не сваляше очи от снимката.

— Ъъъъ-ъъъъ-ъъъъ — не преставаше да сумти той.

— Трябва да ми върнете снимката, офицер. Тя е доказателство.

— О, да, разбира се — каза той и неохотно ми я подаде.

— Е, ще трябва да си го отнесеш — каза Луи.

— Но ние няма да го сторим — каза Бил, — ще впишем, че си карал със сто и двадесет, въпреки че ти караше със сто и тридесет. Но ще задържим снимката.

— Какво?

— Чу много добре.

— Но това е изнудване! — казах аз.

Бил посегна към пистолета си.

— Какво каза?

— Казах, че става.

Подадох снимката на Бил. Той започна да пише акта. Стоях и чаках. После той ми го подаде.

— Подпиши го.

Подписах го.

Той го откъсна и ми го подаде.

— Имаш десет дена да платиш, а ако не се признаваш за виновен да се явиш в съда както е посочено.

— Благодаря, офицер.

— И карай внимателно — каза Луи.

— И ти, приятел.

— Какво?

— Казах, разбира се.

Те тръгнаха към колата си. Аз тръгнах към моята. Влязох и запалих двигателя. Те все още не потегляха. Включих се в движението и закрепих на сто.

Синди, мислех си, сега наистина ще си платиш! Ще ти ковна задника така както никога не е бил кован досега.

Тогава стигнах до отклонението за магистрала Харбър, поех на юг със сто и десет и така си карах, без въобще да знам накъде отивам.

12

Пропътувах магистралата до края. Стигнах в Сан Педро. Тръгнах надолу през Гефи, завих наляво по Седма, минах няколко преки, завих надясно по Пасифик, продължих надолу, видях един бар — „Жадната свиня“, паркирах и влязох. Вътре беше тъмно. Телевизорът беше изключен. Барманът беше възрастен, някъде към осемдесетте, целият бял — бяла коса, бяла кожа, бели устни. Вътре седяха още двама тебеширенобели старци. Сякаш кръвта и у тримата беше спряла да тече. Напомняха ми за хванати в паяжина, изсмукани, изсъхнали мухи. Не се виждаха никакви питиета. Никой не помръдваше. Бяла неподвижност.

Стоях на вратата и ги наблюдавах.

Накрая бармана издаде звук:

— Еч…?

— Да сте виждали Синди, Селин или Червеният Врабец? — попитах аз.

Те само ме изгледаха. Устата на един от клиентите се сви в малка влажна дупка. Той се опитваше да проговори. Не успя. Другият се пресегна и си почеса топките. Или мястото, където те някога са били. Барманът остана неподвижен. Той приличаше на мукавена изрезка. Стара. Неочаквано се почувствах млад.

Отидох и седнах на един стол пред бара.

— Има ли шанс да получа нещо за пиене? — попитах аз.

— Еч… — каза барманът.

— Водка, без лимон.

Абе подритнете четири-пет минути в задника и забравете за какво е ставало дума. Точно толкова му трябваше и на бармана, за да ми донесе питието.

— Благодаря — казах, — а сега ми направете, моля ви, още едно, докато сте все още в движение.

Ударих една глътка. Не беше лошо. Явно той имаше дълга практика.

Другите двама старци си седяха и ме наблюдаваха.

— Чудесен ден, а, момчета? — казах аз.

Не отговориха. Стори ми се, че не дишаха. Не трябва ли да погребваме мъртъвците?

— Слушайте, момчета, кога за последен път някой от вас е смъквал женски пликчета?

Един от старците се обади:

— Хе, хе, хе, хе!

— О, снощи, а?

— Хе, хе, хе, хе!

— Добре ли беше?

— Хе, хе, хе, хе!

Започнах да се потискам. Животът ми беше в задънена улица. Имах нужда от нещо, проблясък, магия или някаква подобна щуротия. А ето какво правех — разговарях с мъртъвци.

Приключих с първото си питие. Второто беше готово. Тогава влязоха двама типа с чорапи на главите.

Обърнах второто питие.

— Хайде момчета! И без глупости! Портфейлите, пръстените и часовниците на бара! Веднага! — изкрещя единият от новодошлите.

Другият скочи на бара и се спусна към касовия апарат.

Заблъска го.

— Хей! Как се отваря тоя шибания?

Той се огледа и видя бармана.

— Хей, дядка! Ела тук и го отвори!

Той насочи пистолета си към него. Изведнъж се оказа, че барманът можел да се движи. За миг вече беше при касата и я отвори.

Другият тип прибираше в една торба нещата, които бяхме оставили на бара.

— Вземи кутията с пурите! Под бара! — изкрещя той на другаря си.

Оня зад бара тъпчеше в една торба парите от касата.

Той намери кутията с пурите. Беше пълна. Мушна я в торбата и скочи на бара.

За миг и двамата спряха.

— Нещо полудявам! — каза оня дето беше скочил на бара.

— Забрави тая работа, тръгваме! — каза другият.

— Откачам! — изкрещя първият. Той насочи пистолета си към бармана. Изстреля три куршума. Всичките в стомаха. Старецът се разтресе три пъти и падна.

— Шибан глупак! Защо го направи? — изкрещя партньорът му.

— Не ме наричай глупак! Ще те убия! — изкрещя той, обърна се и насочи пистолета си към него. Но вече беше късно. Куршумът мина през носа и излезе през тила му. Той се строполи и събори един стол със себе си. Другият тип излетя през вратата. Броих до пет и го последвах. Когато напуснах заведението двамата старци бяха все още живи. Поне така мисля.

След секунда вече бях в колата си. Бързо потеглих, изминах една пряка, свих надясно и тръгнах по една задна уличка. Намалих и продължих. Тогава чух сирената. Запалих цигара със запалката от таблото и включих радиото. Намерих някакъв рап. Въобще не разбирах за какво пеят тези момчета.

Не знаех дали да се върна у дома или да отида до офиса. Накрая се озовах в един супермаркет с пазарска количка пред себе си. Купих пет грейпфрута, печено пиле и малко доматена салата. А също така половинка водка и тоалетна хартия.

13

Прибрах се в апартамента. Заех се с пилето и доматената салата. Търкулнах един грейпфрут по килима. Чувствах се безсилен. Търпях поражение след поражение.

Тогава телефонът иззвъня. Изплюх едно полуизпечено пилешко крилце и вдигнах слушалката.

— Да?

— Господин Билейн?

— Аха?

— Вие печелите безплатна екскурзия до Хаваите — каза някой.

Затворих. Отидох в кухнята и си сипах водка с минерална вода плюс малко табаско. Седнах с чашата в ръка, изпих малка глътка и тогава някой почука на вратата. Не ми звучеше на добре, но така и така отговорих:

— Влез.

За голямо мое съжаление. Беше съседът ми от 302, пощальонът. Имаше нещо смешно в начина, по който винаги висяха ръцете му. А също и в самия него. Никога не гледаше в теб, а някъде над главата ти. Сякаш си някъде там отзад. Имаше и други объркани неща в него.

— Хей, Билейн, имаш ли нещо за пиене?

— В кухнята, направи си едно.

— Разбира се.

Той отиде в кухнята, подсвирквайки си „Дикси“.

После излезе бавно, с по едно питие във всяка ръка.

Седна срещу мен.

— Не исках само да се разкарвам — каза той и кимна към питиетата.

— Нали знаеш — осведомих го аз, — че тези работи ги продават на много места. Хубаво е да се снабдяваш.

— Забрави тази работа… виж, Билейн, тук съм, за да говоря направо.

Той пресуши питието в дясната си ръка и разби чашата в стената. Беше го научил от мен.

— Виж какво, Билейн, тук съм, за да поведа и двама ни по пътя на лесната слава.

— Така ли — казах аз — я да чуем.

— Локо Майк. Тича онзи ден. Бърз е като език на прокажен върху девствена цица — пробяга първата четвърт за 21.0. Навлезе бляскаво в правата отсечка с пет дължини преднина, за него имаше залози за двадесет хиляди долара, изгуби само с дължина и половина. Сега залозите са паднали на петнадесет хиляди. Знаеш ли какво ще направи един такъв скокливец на хиляда и двеста метра. Ще му гледат само задника. „Рейсинг форм“ го е вписал на петнадесет към едно! Това е удар! Включвам те в играта, стари приятелю!

— Защо ще ме включваш? Защо не свършиш всичко сам?

Той пресуши и другото питие. Огледа се. И вдигна чашата.

— Спри! — казах аз. — Ако строшиш тази чаша, ще ти отворя втора дупка на задника.

— Ъ?

— Помисли си.

Пощальонът тихо свали чашата.

— Да имаш още нещо за пиене?

— Знаеш, че има. Сипи едно и на мен.

Той отиде в кухнята. Почувствах, че започвам да губя търпение.

Той се върна и ми подаде едното питие.

— Ти вземи това — казах аз, — а аз ще взема твоето.

— Защо?

— По-силно е.

Той ми подаде другото питие и седна.

— А сега, както вече те попитах, пощенска чанто, защо ще ме включваш?

— Ами, а-а — каза той.

— Да, продължавай…

— Нещо нямам зелено. Нямам какво да заложа. Но след като спечелим, ще мога да ти върна парите.

— Не ми звучи добре.

— Виж какво, Билейн, просто ми трябват малко мангизи.

— Колко?

— Двайсет кинта.

— Това са адски много пари.

— Десет кинта.

— Десет шибани кинта?

— Добре де, пет тогава.

— Какво?

— Два.

— Вдигай си парцалите оттук!

Той си изпи питието и стана. Аз привърших моето. Той не помръдваше. После каза:

— Защо тези грейпфрути са по пода?

— Защото така ми харесва.

Изправих се и тръгнах към него.

— Време е да си ходиш, приятел.

— Време да си ходя, а? Ще си тръгна, когато аз реша!

Питиетата му бяха дали кураж. Случва се.

Ударих го с юмрук в корема. Бях си сложил месинговия бокс. Още малко и да го пробия.

Той падна.

Прекрачих го и вдигнах няколко натрошени парчета стъкло от пода. Върнах се, отворих му устата и ги пуснах вътре. После му разтърках бузите и малко го понаплясках. Устните му почервеняха.

Продължих да пия. Навярно минаха около четиридесет и пет минути преди пощаджията да се размърда. Той се претърколи, изплю парче стъкло и запълзя към вратата. Изглеждаше жалък. Стигна до вратата. Аз я отворих и той пълзейки излезе и се насочи към апартамента си. Ще трябва занапред да го държа под око.

Затворих вратата.

Седнах и намерих в пепелника наполовина изпушена пура.

Запалих я, дръпнах си, задавих се. Опитах отново. Не беше толкова лошо.

Замислих се.

Реших този ден да не върша нищо повече.

Животът изтощава човека, съсипва го.

Утре ще бъде по-добър ден.

14

На другия ден се върнах в книжарницата на Ред. Отново се бях заел със случая Селин. Хиподрумът беше затворен, денят беше мъглив. Ред слагаше цени на някои редки артикули.

— Защо не ходиш при Мъсо? — попита той.

— Не мога, Ред. Май ям постоянно. Виж ме.

Разтворих си сакото. Коремът ми напираше под ризата. Едно копче беше изхвръкнало.

— По-добре изсмучи тия тлъстини. Ще получиш сърдечен удар. Изсмукват ги през тръбичка. Можеш да ги сложиш в буркан и да си ги гледаш, ще ти напомнят да оставиш настрана поничките с конфитюр.

— Ще си помисля. Искаш ли грейпфрут?

— Грейпфрут? От това не се пълнее.

— Знам, но се препънах в един, когато станах тази сутрин, те са опасни.

— А ти къде спа, в хладилника?

Въздъхнах.

— Виж, дай да сменим темата. Познаваш ли онзи тип, дето прилича на Селин?

— О, оня…

— Той. Идвал ли е тия дни?

— Не откакто ти беше тук. Да не следиш тази птица?

— Може да се каже.

И точно в този момент той влезе. Селин.

Плъзна се покрай нас, отиде надолу по пътеката и взе една книга.

Приближих се до него. Съвсем близо. Беше взел копието с автограф на „Когато умирам“. Забеляза ме.

— Някога — каза той, — животът на писателите беше по-интересен от книгите им. Днес нито животът, нито книгите им са интересни.

Той върна Фокнър на мястото му.

— Някъде наоколо ли живеете? — попитах аз.

— Може би. А вие?

— Преди не сте ли имали френски акцент? — попитах аз.

— Може би. А вие?

— О, съвсем не. Слушайте, някога да са ви казвали, че приличате на друг човек?

— Ние всички, малко или много, приличаме на други хора. Вижте какво, имате ли цигари?

— Разбира се.

Бръкнах за пакета.

— Моля ви — каза той, — запалете една и я изпушете. Това ще ви запълни времето.

Той тръгна да си ходи.

Запалих цигара и си дръпнах. После го последвах. Кимнах за довиждане на Ред и излязох на улицата. Тъкмо навреме, за да видя как той се качи в един паркиран до тротоара Фиат, модел ’89. А какво беше паркирано точно зад него? Моята костенурка. Какъв късмет! Хайде после тегли майна на случайността! За първи път откривах място за паркиране по улиците от месеци насам! Скочих в колата, изстрелях се и го последвах.

Той тръгна на изток по булевард Холивуд.

Лейди Смърт, помислих си, аз съм на вашите услуги.

На следващия светофар за малко да го изпусна, но се мушнах тъкмо преди да светне червено. Нямаше никакъв проблем, ако не броим дребничката старица с кадилака, която ме нарече с мръсно име. Усмихнах се.

Скоро слънцето се показа през облаците и ние със Селин вече бяхме на магистрала Холивуд. Не го изпусках от поглед. Чувствах се добре. Може би щях да си изсмуча тлъстините. Все още бях млад. Животът беше пред мен.

Тогава Селин се отклони по магистрала Харбър.

После пое към Санта Моника.

А след това към Сан Диего. На юг.

Отби се по един второстепенен път и аз го последвах.

Мястото ми се стори познато. Следвах го на около половин пряка разстояние. Надявах се, че не се заглежда много-много в огледалото за обратно виждане.

Той намали, отби и спря. Аз се плъзнах до бордюра, паркирах и останах да го наблюдавам.

Той излезе от колата, мина няколко къщи надолу и пресече улицата като поглеждаше през рамо. Спря, огледа се отново и тръгна по алеята към една къща. Качи се на верандата, огледа се и почука. Къщата беше голяма и ми изглеждаше позната.

Вратата се отвори и Селин влезе.

Отделих се от бордюра и бавно подкарах колата. Това беше къщата на Джак Бас. Нямаше съмнение. Беше едва два и половина следобед и червеният мерцедес на Синди беше паркиран на алеята.

Заобиколих и паркирах на старото място.

Щях да застрелям с един изстрел две птици. Щях да разкрия Селин и да ковна задника на Синди.

Смятах да им дам малко време. Десет минути.

Веднъж в гимназията една учителка ни зададе въпроса: „Какви искате да станете, когато пораснете?“ И почти всички момчета отговориха, че искат да станат пожарникари. Това е тъпо, можеш да се изгориш. Няколко отговориха, че искат да станат доктори или адвокати, но никой не каза: „Искам да стана детектив.“ А аз исках. О, когато тя дойде при мен аз казах: „Не знам…“

Десетте минути изтекоха. Грабнах миникамерата, отморих вратата и се запътих към къщата. Усетих, че леко потрепервам, поех дълбоко въздух и тръгнах към вратата. Ключалката не беше проблем. След четиридесет и пет секунди вече бях вътре.

Тръгнах надолу по коридора и чух гласове. Стигнах до една врата. Те бяха вътре. Чуваха се гласовете им. Говореха тихо. Прилепих ухо и се заслушах.

Чух Селин да казва:

— Ти имаш нужда от това… знаеш го…

— Аз… — чух гласът на Синди, — не съм сигурна… Ами ако Джак разбере?

— Няма да разбере…

— Джак е сприхав…

— Той никога няма да разбере. Това е за твое добро…

Синди се засмя.

— За мое добро…? Ти нищо ли няма да получиш?

— Разбира се… Ето, ето, виж, вземи го в ръката си… Това с началото…

Изчаках няколко секунди, после блъснах вратата и влетях с камерата вътре. Бях я заредил и фокусирал.

Те седяха пред масичка за кафе и Синди подписваше някакви листа. Тя вдигна очи и изпищя.

— О, по дяволите — казах аз.

Свалих камерата.

— Какво по дяволите е това? — попита Селин. — Познавате ли този тип?

— Никога не съм го виждала!

— А аз съм — каза Селин. — Навърта се около книжарницата и ми задава тъпи въпроси.

— Ще извикам полицията! — каза Синди.

— Чакайте — казах аз, — мога да обясня всичко!

— Така ще е по-добре — каза Синди.

— По-добре — каза Селин.

Нищо не можех да измисля. Просто стоях.

— Ще извикам полицията — каза Синди, — веднага!

— Почакайте — казах аз. — Вашият съпруг, Джак Бас, ме нае. Аз съм детектив.

— Наел ви е? За какво?

— Да ви прикова задника.

— Да ми приковете задника?

— Да.

— Тъкмо се опитвах да продам застраховка на тази дама — каза Селин, — и вие нахлухте вътре с вашата камера.

— Съжалявам, стана грешка. Позволете ми, моля ви, да я поправя.

— Как по дяволите ще го направите? — попита Селин.

— Все още не знам. Ужасно съжалявам. Ще намеря начин да оправя всичко. Наистина.

— Тоя е някаква отрепка — каза Синди, — откачен!

— Съжалявам. Но сега ще си тръгна. По-късно ще ви обясня всичко.

— Ще ви предадем на полицията! — заяви Синди.

— Трябва да си тръгвам — казах аз.

— О, не! — каза тя, — никъде няма да ходите!

Тя натисна един звънец, щом се обърнах да изляза през вратата. И пред мен се появи един достоен двойник на Кинг Конг. Беше огромен. Той бавно тръгна към мен.

— Хей, момче — попитах го аз, — обичаш ли бонбони?

— Боклук — каза той, — ти си моят бонбон!

— Какво ще кажеш за малко играчки? Какви играчки обичаш?

Той сякаш не ме чу. Обърна се към Синди:

— Искаш ли да го убия?

— Не, Брустър, само го подреди така, че известно време да не може да се движи.

— Добре.

Той тръгна към мен.

— Брустър — казах аз, — за кого гласува за президент?

— Ъ?

Той спря да помисли.

Аз хванах миникамерата и я запратих право в чатала му. Тя улучи целта. Той се преви и се хвана за тестисите. Спуснах се, вдигнах камерата и я стоварих върху тила му.

Чу се звук от строшено стъкло.

Кинг Конг се прекатури. Той се стовари като труп с лице напред върху кушетката. Тя успя да побере само половината му тяло.

Пристъпих и вдигнах това, което беше останало от камерата.

Погледнах Синди.

— Все още смятам да ти прикова задника.

— Този мъж е луд! — изкрещя тя.

— Вярвам, че сте права — каза Селин.

Врътнах се и се разкарах оттам.

Още един пропилян ден.

15

На следващия ден бях в офиса си. Сякаш всичко беше навлязло в задънена улица. Нощта беше ужасна, опитах да се напия до такава степен, че да заспя. Но стените на апартамента ми бяха тънки. Чувах всичко, което ставаше у съседите…

— Хей, скъпа, тази шийка е пълна с бяла лепкава паста и някой трябва да й помогне да се освободи или ще си прасна една чекия!

— Това си е твой проблем, копеле.

— Но ние сме женени!

— Ти си прекалено грозен.

— Какво? Ъ? Никога не си ми го казвала.

— Току-що го реших.

— Ами, семето се е качило до ушите ми, скъпа! Трябва да направя нещо!

— Ще го направиш без мен, Джакхамер!

— Добре, добре. Къде е котката?

— Котката? О, не, копеле такова, не Тинкърбел!

— Къде е тази проклета котка? Само преди минута я видях!

— Да не си посмял! Да не си посмял! Не Тинкърбел!

Не успях да се напия така, че да заспя. Просто си седях и се наливах. Нямах късмет.

А сега, както вече казах, беше на другата утрин и аз си бях в офиса. Чувствах се абсолютно ненужен. Бях ненужен. Навън имаше милиарди жени и нито една от тях не се беше запътила към вратата ми. Защо? Бях бита карта. Бях детектив, който не можеше да разреши нищо.

Наблюдавах как една муха лази по бюрото и се готвех да я изпратя в небитието.

Тогава ми просветна!

Скочих.

Селин продаваше на Синди застраховка! Застраховка живот за Джак Бас! Те щяха да го премахнат и да направят така, че това да изглежда като естествена смърт! Играеха комбина! Бях ги хванал за топките. Е, бях хванал Селин за топките, а Синди — ами, на нея щях да й прикова задника. Джак Бас беше в опасност. А лейди Смърт искаше Селин. Само Червеният Врабец все още го нямаше. Но чувствах, че се приближавам към нещо. Нещо голямо. Извадих си ръката от джоба и вдигнах слушалката на телефона. После я оставих. На кого по дяволите смятах да се обадя? Знаех кое време е. А Джак Бас беше загазил. Трябваше да помисля. Опитах се да помисля. Мухата все още лазеше по бюрото. Свих един брой на „Рейсинг форм“, ударих силно и не улучих. Това не беше моят ден. Моята седмица. Моят месец. Моята година. Моят живот. По дяволите.

Седнах отново на стола. Роден да умре. Роден да живее като гонен заек. Къде беше девичият хор? Защо се чувствах така сякаш присъствах на собственото си погребение?

Вратата се отвори. И на нея се появи Селин.

— Ти — казах аз, — трябваше да си ти.

— Знам тази песен — каза той.

— Никога ли не чукаш?

— Зависи — каза Селин. — Имаш ли нещо против да седна?

— Да, но давай.

Той се пресегна към кутията ми с пури, извади една, свали й станиола, отхапа й края, извади запалка, запали я, дръпна и изпусна великолепна струйка дим.

— Тия работи ги продават, нали знаеш — му казах аз.

— А какво не се продава?

— Въздух. Но и него ще започнат да го продават. А сега, кажи какво искаш?

— Е, стари приятелю…

— Разкарай глупостите.

— Добре, добре… Ами, да видим…

Селин си качи краката на бюрото.

— Имаш хубави обувки — му казах. — Във Франция ли ги купи?

— Франция, Мранция, кой му пука?

Той изпусна още една струйка дим.

— Защо си дошъл? — попитах аз.

— Добър въпрос — каза той. — Изтрещя като гръм през столетията.

— „Изтрещя“?

— Не бъди толкова придирчив, за бога. Реагираш като човек, който е имал нещастно детство.

Прозях се.

— И така — каза той, — ето какво. Оклепал си я здравата поне по два параграфа. Нахлуване с взлом. И нанасяне на телесни повреди…

— Какво?

— Брустър е вече евнух. Ти му размаза топките с тази камера и сега те приличат на чифт сушени смокини. Вече може да пее ултрасопран.

— И?

— Ние знаем местонахождението на виновника, който нахлу с взлом и отне мъжествеността на Брустър.

— И?

— И е съвсем вероятно полицията да бъде осведомена.

— Имате ли някакви действителни доказателства?

— Трима свидетели.

— Цял отбор.

Селин си свали краката от бюрото, наведе се напред, приближи се към мен и ме погледна право в очите.

— Билейн, трябват ми на заем десет хилядарки.

— Разбрах. Разбрах! Изнудване! Ти, свиня такава! Изнудване!

Усетих, че започвам да се възбуждам. Чувствах се страхотно.

— Това не е изнудване, лайнар такъв. Просто те моля за заем от десет хиляди. Заем, разбираш ли?

— Заем? Можеш ли да ми дадеш някаква гаранция?

— Не, за бога.

Аз се изправих зад бюрото.

— Ти, нещастен охлюв! Да не мислиш, че ей така ще ти се подложа?

Заобиколих бюрото и тръгнах към него.

— БРУСТЪР! — изкрещя той. — СЕГА!

Вратата се отвори и вътре с бавни крачки влезе старият ми приятел, Брустър.

— Здравейте, господин Билейн! — каза той с доста изтънял гласец. Но това въобще не го правеше по-малък. Той беше най-големият кучи син, който някога бях виждал. Върнах се зад бюрото, отворих чекмеджето и извадих четиридесет и пет милиметровия. Насочих го към него.

— Синко — казах аз, — това нещо може да спре и влак. Искаш ли да си поиграеш на туу-туу? Хайде, хайде, бе, туу-туу! Тръгни към мен! И аз ще те изкарам от релсите! Хайде, бе, туу-туу! Хайде!

Свалих предпазителя и се прицелих в масивния му търбух.

Брустър спря.

— Тая игра не ми харесва…

— Добре — казах аз, — а сега, виждаш ли онази врата, ей там?

— Ъ-хъ…

— Това е вратата на банята. Искам да влезеш там и да седнеш върху тоалетната чиния. Въобще не ме интересува дали ще си свалиш гащите или не. Но искам да отидеш там и да седиш на чинията, докато не ти кажа да излезеш!

— Добре.

Той отиде до вратата, отвори я, влезе и я затвори. Каква жалка маса застрашително нищо.

Тогава насочих четиридесет и петкалибровия към Селин.

— Ти — казах.

— Не се ебавай, Билейн…

— Винаги се ебавам. А сега, ти… отиди при момчето си. Хайде, веднага… действай!

Селин си загаси пурата и бавно тръгна към вратата на тоалетната. Вървях зад него и го побутвах с пистолета.

— Влизай вътре!

Той влезе и затвори вратата. Извадих ключа и заключих.

После се върнах при бюрото и започнах бавно да го бутам към вратата на тоалетната. Беше много тежко. Придвижвах се сантиметър по сантиметър. Беше ужасно. Трябваха ми десет минути, за да го избутам на пет метра. Допрях го плътно до вратата.

— Билейн — чух през вратата гласа на Селин, — пусни ни да излезем и ще приемем, че сме квит. Няма да ми трябва заем. Няма повече да те закачам. Брустър няма да те нарани. И ще се погрижа за Синди.

— Хей, скъпи — казах аз, — аз ще се погрижа за Синди! Ще й прикова задника!

Оставих ги там. Заключих вратата на офиса, тръгнах надолу по коридора и взех асансьора. Изведнъж се почувствах по-добре. Асансьорът спря на първия етаж и аз излизах на улицата. Дадох на първия просяк, който ме пресрещна, един долар. Казах на втория, че току-що съм дал на друг просяк един долар. На третия казах същото и т.н. Този ден дори нямаше смог. Вървях целенасочено напред. Бях вече решил какво ще обядвам: скариди и пържени картофки. Дори краката ми се движеха леко по тротоара.

16

След като хапнах, паркирах колата на четвърт пряка от къщата на Синди. Червеният й мерцедес беше спрян на алеята. Тя навярно чакаше да се върнат Селин и Брустър. Много жалко. Включих радиото, за да чуя някакви новини.

— Глупак такъв — чу се от радиото, — ти въобще не напредваш!

— Кой, аз ли? — попитах аз.

— Наоколо няма друг.

Огледах се.

— Да — казах аз, — няма.

— Тогава си размърдай задника!

От радиото се чуваше гласът на лейди Смърт.

— Слушай, скъпа, в момента работя по случая. Следя заподозрян.

— Кого следиш?

— Позната на Селин. Всичко е вързано.

— Обувките са ти вързани. Къде е Селин?

— В една тоалетна с двестакилограмов евнух.

— Какво прави там?

— Оставих го да се поуспокои.

— Не искам някой да го нарани. Той е мой.

— Няма да го нараня, скъпа, честна дума!

— Понякога си мисля, Билейн, че не си съвсем наред.

— ИЗКЛЮЧВАМЕ! — изкрещях аз и щракнах радиото. Седях, наблюдавах червения мерцедес и си мислех за Синди. Бях взел моята помощничка — миникамерата. Ръцете започнаха да ме сърбят. Помислих си, че бих могъл да се промъкна в къщата и да открия нещо. Може би щях да засека някой от разговорите й по телефона. Може би щях да попадна на някаква следа. Разбира се, беше опасно. Посред бял ден. Но аз виреех най-добре сред опасностите. Те караха ушите ми да пищят и задника ми да се свива. Веднъж се живее, нали? Е, като не броим Лазар. Бедното копеле, трябвало е да умре два пъти. Но аз бях Ник Билейн. Веднъж ни завърта въртележката. Животът е за дръзките.

Измъкнах се от колата с миникамерата в ръка. За фасон носех и чантата си за документи. Нахлупих си бомбето ниско над лявото око и тръгнах към къщата. Вътрешното ми чувство работеше безпогрешно. Нещо ставаше в тази къща. Усещах го силно. Дори от превъзбуда си прехапах езика. Изплюх малко кръв и се запътих към вратата. Тя отново не ми създаде проблем. След четиридесет и седем секунди бях вътре.

Тръгнах надолу по коридора с наострени уши. Започнах да си мисля, че чувам гласове. И наистина чувах. Мъжки и женски. Спрях в подножието на стълбите. Да, гласовете идваха отгоре. Бавно тръгнах нагоре по стъпалата. Сега ги чувах много по-ясно. В единия разпознах гласа на Синди. Продължих напред и спрях пред една врата. Тя очевидно водеше към спалня. Прилепих се до нея.

Чух Синди да се смее.

— Какво смяташ да правиш с това нещо?

— Познай, скъпа! Чаках много дълго!

— Е, дошъл си точно където трябва, голямо момче!

— Ще те яхам чак до ада и обратно, скъпа!

— Наистина ли?

— Кучка такава!

Чух Синди да се смее отново. После настъпи тишина. Но не задълго. Отново се чу шум. Чух тежко дишане и слабо потупване плюс скърцането на пружините на леглото.

— О! — чух гласа на Синди. — О, боже!

Оставих чантата на земята, включих камерата и ритнах вратата.

— СЕГА ТИ КОВНАХ ЗАДНИКА!

— КАКВО? — типът се огледа от положението, в което беше застанал. Краката на Синди паднаха на леглото и тя ИЗПИЩЯ.

Мъжът скочи на пода и се обърна към мен. Ужасен на вид, тлъст кучи син.

— КАКВО СТАВА, ДА ГО ЕБА? — изкрещя той.

Беше Джак Бас. За бога, това беше Джак Бас!

Завъртях се и се втурнах надолу по стълбите.

— ПО ДЯВОЛИТЕ! — изкрещях аз.

Стигнах до входната врата. Щом я отворих с периферното си зрение видях Джак Бас, все още по гол задник. Той държеше нещо в ръката си. Пистолет. Той стреля. Куршумът завъртя бомбето на главата ми. Стреля отново. Усетих смъртоносен полъх край дясното си ухо. Вече спринтирах надолу по тротоара. Втурнах се през улицата към колата. Видях, че нещо се движи по нея, но вече беше твърде късно — старец караше колело и ядеше ябълка. Връхлетях право върху него и го оставих да лежи на асфалта, свит между все още въртящите се колелета на велосипеда.

За миг бях в костенурката. Потеглих така, че гумите изпищяха. Старецът бавно се изправяше. Извих, за да не го смачкам, качих се на бордюра и подкарах по тротоара. Профучах край къщата на Джак Бас. Той стоеше, все още гол, на входната врата и изстреля още три куршума. Единият прониза маймунката, която висеше от огледалото за обратно виждане. Вторият профуча незнайно къде. Третият мина през предната дясна седалка и проби дупка в жабката.

Най-после се измъкнах. Минах нагоре-надолу по поне половин дузина задни улички. Накрая намерих булевард и се включих в движението. Беше типичен лосанджелиски ден: смог, слънцето едва се процеждаше и нито капка дъжд от месеци наред.

Влязох и Макдоналдс и си поръчах голяма порция пържени картофи, кафе и сандвич с пиле.

17

Върнах се в офиса. Брустър и Селин се бяха измъкнали от тоалетната. Вратата й беше разбита. Върнах бюрото на мястото му. Отне ми петнадесет минути.

Седнах и се опитах да сглобя отделните парчета.

Сега всички бяха по петите ми: Селин, Брустър, Синди, Джак Бас и лейди Смърт. А може би дори и Бартън. Вече не бях сигурен кой е мой клиент и дали въобще имах такива.

Можех да бъда арестуван за всяко едно от последните ми нарушения. Или някой можеше да се опита да ме убие. Офисът ми беше станал опасно местенце. Проверих си кобура за четиридесет и пет милиметровия. Беше си на мястото. Красавец. Е, нямаше да ме изгонят от офиса. Детектив без офис не е никакъв детектив.

Не знаех дали Селин е Селин и не бях открил Червеният Врабец. Всичко беше в застой.

Денят беше дълъг. Качих крака на масата, облегнах се на стола и си затворих очите. Скоро заспах.

В съня си седях в някакъв евтин бар. Пиех двойно уиски със сода. Бях единственият човек вътре, като не броим бармана, който имаше твърде неопределен вид. Той си стоеше от другата страна на бара и четеше „Нешънъл Инкуайър“. Тогава в бара влезе една пълна отрепка. Типът имаше нужда от бръснене, подстрижка и баня. Беше облечен в мръсен жълт дъждобран, който стигаше до обувките му. Под дъждобрана се виждаше бяла тениска и избеляла оранжева вратовръзка. Той тръгна към мен и донесе със себе си невъобразима воня. Седна на съседния стол. Ударих една глътка. Барманът вдигна очи и улови погледа ми.

— Гладен съм — каза барманът. — Толкова съм гладен, че мога да изям цял кон.

— Ще ми се да изядеш някой от тези, на които съм залагал — му казах аз.

Нищо чудно, че имаше неопределен вид. В него нямаше за какво да се хванеш. Беше слаб като вейка. Тънките му като пергамент бузи бяха хлътнали. Той премести погледа си.

Другият тип все още седеше на съседния стол.

— Чшъъ… — започна той.

Не му обърнах внимание. Отново погледнах бармана.

— Слушай — казах му аз, — ще си изпия питието и можеш да заключиш, да отидеш някъде и да хапнеш нещо.

— Благодаря — каза той, — но трябва да е отворено. Ще се оправя. Ще измисля нещо.

— Чшъъ… — обади се отново оня до мен.

— Разкарай се от ухото ми, приятел — му казах аз.

— Имам една информация…

— Не ми трябва. Аз чета вестниците.

— Тая информация я няма във вестниците.

— Каква е тя?

— Червеният Врабец.

— Хей, барман! — извиках аз, — едно питие за господина! Дай му ром с кола!

Барманът се зае с поръчката.

— В Редондо Бийч ли живеете? — ме попита типът до мен.

— Източен Холивуд.

— Познавам един, който прилича на вас и живее в Редондо Бийч.

— Така ли?

— Аха.

Питието му пристигна. Той го изпи на една глътка.

— Имах брат — каза той, — живееше в Глендейл. Самоуби се.

— На вас ли приличаше? — попитах аз.

— Аха.

— Тогава ясно.

— Имам сестра, тя живее в Бърбанк.

— Разкарай тия глупости.

— Това не са глупости.

— Искам да чуя за Червеният Врабец.

— Разбира се. Сега ще ти кажа.

— Е?

— Жаден съм…

— Барман! — извиках аз. — Още веднъж ром с кола за господина!

Типът зачака питието си. То пристигна. Той го цапардоса. После се обърна и ме погледна с кръглите си като мъниста, замъглени, празни очички.

— Врабецът е в мен — каза той.

— Какво?

— Искам да кажа, че е в джоба ми.

— Страхотно! Дай да го видя!

Той затършува из джоба си. Тършува дълго.

— Хъм… май не мога да го намеря…

— Копеле такова! Метна ме! Ще ти надуя задника!

— Знаех, че е някъде тук…

— Ще ти отвинтя пружините, боклук такъв!

— Чакай… чакай… някъде тук беше… да. В другия джоб е… търсел съм не в този джоб, в който трябва…

— Така ли?

— Да, виж… тук… ето го… Червеният Врабец!

Той го извади от джоба си и го сложи на бара. Погледнах го. Това беше мъртъв гълъб.

— Това е мъртъв гълъб! — казах аз.

— Не — каза той, — това е Червеният Врабец.

Оставих няколко банкноти за питиетата на бара, станах и вдигнах типа за яката на кирливия му дъждобран. Изблъсках го до вратата, отворих я и го изхвърлих на улицата. Обърнах се да затворя. Тогава видях бармана. Той беше хванал гълъба с две ръце и го ръфаше. Устата му беше пълна с кръв и пера. Той ми смигна.

Тогава телефонът на бюрото ми иззвъня и аз се събудих.

18

Вдигнах телефона.

— Билейн, детективска агенция…

— Казвам се Гроувърс, Хал Гроувърс, и имам нужда от вашата помощ. Полицаите ми се присмиват.

— Какво има, господин Гроувърс?

— Преследва ме същество от космоса.

— Ха, ха, ха, господин Гроувърс, хайде стига…

— Виждате ли, всички ми се присмиват!

— Съжалявам, Гроувърс. Но преди да продължите, трябва да ви кажа таксата си.

— Каква е тя?

— Шест долара на час.

— Не виждам никакъв проблем.

— И никакви фалшиви чекове иначе ще си носите топките в торбичка, ясно?

— Нямам проблем с парите — каза той, — а с тази жена.

— Каква жена, Гроувърс?

— По дяволите, жената, за която говорим, онази от космоса.

— Съществото от космоса е жена?

— Да, да…

— Как разбрахте?

— Тя ми каза.

— И вие й повярвахте?

— Разбира се, видях я как прави разни неща.

— Като например?

— Ами, да изчезва през тавана, такива работи…

— Пиете ли, Гроувърс?

— Разбира се. А вие?

— Как иначе… Сега слушайте, Гроувърс, преди да продължим ще трябва да дойдете тук лично. Офисът ми се намира на третия етаж на „Аджак Билдинг“. Чукайте, преди да влезете.

— Някакво по-особено почукване?

— Да, Бръснене-и-Подстригване, Шестте-Парчета, тогава ще знам, че сте вие…

— Добре, господин Билейн…

Докато чаках убих четири мухи. По дяволите, смъртта беше навсякъде. Човек, птица, звяр, влечуго, гризач, насекомо, риба, никой нямаше шанс. Всички бяха на един хал. Не знаех какво мога да сторя. Потиснах се. Нали разбирате, виждам момчето в супермаркета, което опакова покупките ми, в следващия момент си го представям как го полагат в гроба, заедно с тоалетната хартия, бирата и пилешките гърдички.

Тогава се чу поверителното почукване по вратата и аз казах:

— Влезте, моля, господин Гроувърс.

Той влезе. Не беше нищо особено. Сто шестдесет и шест сантиметра, седемдесет и два килограма, тридесет и осем годишен, сиво-зелени очи с тик на лявото, грозни, жълти мустачки, коса със същия цвят, оредяла на върха на прекалено кръглата му глава. Ходеше с изнесени навън пръсти на краката. Той седна.

Седяхме и се гледахме. Само това. Изминаха пет минути. Накрая ми писна.

— Гроувърс, защо не кажете нещо?

— Чаках вие да заговорите пръв.

— Защо?

— Не знам.

Облегнах се на стола, запалих пура, качих си краката на бюрото, дръпнах, издишах и пуснах идеално клъбце дим.

— Гроувърс, тази жена, тази… пришълка от космоса… кажете ми нещо за нея…

— Тя се представя като Джини Нитро…

— Кажете ми нещо повече, господин Гроувърс.

— Нали няма да ми се смеете като полицаите?

— Никой няма да ви се смее, господин Гроувърс.

— Ами… тя е едно много секси парче от космоса.

— Защо искаш да се отървеш от едно секси парче?

— Страхувам се от нея, тя контролира мозъка ми.

— Как например?

— Ами, правя всичко, което ми каже.

— Ами, ако ти каже да си изядеш акото, ще го направиш ли?

— Мисля, че ще го направя…

— Гроувърс, просто една жена те води за носа. На много мъже това им харесва.

— Не, става дума за номерата, които тя прави, те ме плашат.

— Виждал съм всички номера, Гроувърс, а и…

— Не сте виждали как се появява от нищото, не сте виждали как изчезва през тавана.

— Отегчавате ме, Гроувърс, това са куп глупости.

— Не, не са, господин Билейн.

— „Не са“? От къде по дяволите идвате, Гроувърс? Говорите сякаш са ви хванали от гората.

— И вие не приличате на детектив, господин Билейн.

— Ъ? Какво? Тогава на какво приличам?

— Ами, да видим, нека помисля…

— Гледайте да не е много дълго. Това ви струва по шест долара на час.

— Ами, вие приличате на… водопроводчик.

— Водопроводчик? Водопроводчик. Добре. Какво бихте правили ако нямаше водопроводчици? Можете ли да измислите някой, който да е по-важен от водопроводчика?

— Президента.

— Президента? Ето че сгрешихте! Отново сгрешихте! Всеки път, когато си отворите устата, казвате по нещо грешно!

— Не греша.

— Виждате ли! Отново го направихте!

Изгасих пурата и запалих цигара. Този тип беше истински боклук. Но беше клиент. Гледах го дълго. Това хич не беше лека работа. Спрях да го гледам. Загледах се над лявото му ухо.

— Добре, какво искате да направя? С този космически пришълец? Тази Джини Нитро?

— Да я разкарате.

— Аз не съм наемен убиец, Гроувърс.

— Просто я разкарайте от живота ми както можете.

— Правихте ли секс?

— Имате пред вид днес ли?

— Имам пред вид — с нея.

— Не.

— Знаете ли къде живее тая кукла? Телефонен номер? Занятие? Татуировки? Хоби? Особени навици?

— Само последното…

— Какви?

— Например тя излита през тавана и други подобни работи.

— Гроувърс, вие сте луд. Вие нямате нужда от мен, а от психиатър.

— Вече ходих при психиатър.

— И какво ви казах той?

— Нищо. Само дето ми струваше повече от шест долара на час.

— Колко?

— Сто седемдесет и пет долара на час.

— Това доказва, че сте луд.

— Защо?

— Всеки, който плати тези пари, трябва да е луд.

След това ние просто седяхме и се гледахме един друг. Беше много тъпо. Опитвах се да мисля. Слепоочията ме боляха.

Тогава вратата се отвори. И вътре влезе тази жена. Мога да ви кажа само, че има милиарди жени на тази земя, нали така? Някои изглеждат добре. Повечето изглеждат много добре. Но от време на време природата си прави откачени номера и събира в едно особена жена и невероятна жена. Искам да кажа, че я гледаш и не можеш да повярваш. Тя е изтъкана от идеални вълнообразни извивки, живак, змиеподобие; виждаш глезен, виждаш лакът, виждаш гърда, виждаш коляно и всичко това се стапя в невероятна, леко иронична цялост; толкова красиви, усмихнати очи, устата леко извита надолу, устните сякаш готови всеки момент да избухнат в смях над твоята безпомощност. Тези жени знаят как да се обличат и дългите им коси изгарят въздуха. Това е твърде много за бедния човешки разум.

Гроувърс се изправи.

— Джини!

Тя се плъзна в стаята като стриптийзьорка на ролкови кънки. Спря пред нас и стените потрепериха. Погледна Гроувърс.

— Хал, какво правиш с този второкласен детектив?

— Хей, я задръж, кучко! — казах аз.

— Ами, Джини, имам малък проблем и си помислих, че трябва да потърся помощ.

— Помощ? От кого?

— Не знам. Сякаш нещо ми е изпило мозъка.

— Хал, докато аз съм до теб не можеш да имаш никакви проблеми. Аз мога да ти свърша много по-добра работа от този второкласен детектив.

Станах. И без това почти се бях изправил.

— Така ли, скъпа? Да видим как ще поемеш осемнадесетсантиметрово парче.

— Сексуална свиня!

— Виждаш ли, хвана се, хвана се!

Джини се завъртя малко из стаята, докарвайки ни и двамата до полуда. После се обърна и погледна Гроувърс.

— Ела тук, кученце! Допълзи до мен! Веднага!

— Не го прави, Хал! — извиках аз.

— Ъ?

Той запълзя по пода към Джини. Приближаваше се все повече и повече. Стигна до краката й и спря.

— Сега — каза тя, — оближи с език носовете на обувките ми!

Гроувърс го направи. Започна да ги лиже. Не спираше. Джини ме погледна и се усмихна самодоволно. Една наистина самодоволна усмивка. Не издържах. Скочих.

— ТИ, ШИБАНА КУРВО! — изкрещях.

Разкопчах си колана, свалих го от панталона, свих го на две и заобиколих бюрото.

— Шибана курво — казах аз, — сега ще ти ковна задника!

Спуснах се към нея. Всичко, което беше останало от душичката ми, потрепваше от радостна възбуда. Чудният й задник пламтеше в мозъка ми. Всичко се обърна нагоре с краката и завибрира.

— Пусни колана, бе, чекиджия — каза тя и щракна с пръсти.

Коланът падна от ръката ми. Замръзнах.

Тя се обърна към Гроувърс.

— Хайде, глупчо, изправи се. Напускаме това тъпо място.

— Да, скъпа.

Гроувърс се изправи и я последва към вратата. Вратата се отвори, затвори и тях вече ги нямаше. Все още не можех да помръдна. Сякаш кучката беше използвала някакъв лазер срещу мен. Все още бях замръзнал. Може би си бях сбъркал професията? След около двадесетина минути усетих как цялото ми тяло започна да изтръпва. После открих, че мога да си движа веждите. След това устата.

— По дяволите — казах.

Постепенно и останалите части на тялото ми започнаха да се отпускат. Накрая успях да направя една стъпка. Две стъпки. Стъпка по стъпка стигнах до бюрото. Заобиколих го. Отворих едно чекмедже. Намерих половинка водка. Отворих я. Ударих една голяма глътка направо от бутилката. Реших, че за днес толкова стига и че ще продължа на другия ден.

19

На следващия ден бях отново в офиса. Бях объркан. Не знаех нито кои са моите клиенти, нито нищо. Реших да направя нещо по въпроса. Имах служебния телефон на Джак Бас. Позвъних му.

— Ало — каза той.

— Бас, тук е Билейн.

— Ти, кучи син.

— По-спокойно, Бас, имам черен пояс.

— Ще имаш нужда от него следващия път като нахлуеш в момент, когато правя любов.

— Джак, видях само един клатещ се задник. Не знаех, че това си ти, докато не си извърна главата.

— Че кой друг можеше да е? Да не мислиш, че някой ще я праска в собствената ми къща?

— Правено е много пъти.

— Какво?

— Нямам пред вид твоята къща, Джак.

— Тогава коя?

— Няма значение.

— Какво няма значение?

— Искам да кажа, че това няма връзка с твоя случай. Да говорим направо.

— Какво?

— Искаш ли да продължа да се занимавам с този случай или не?

— Ти не стигаш до никъде, само дето ми снима задника.

— Работя по случая, Джак.

— Как?

— Хванах връзката.

— Какво?

— Имам връзка.

— „Връзка“? За какво говориш?

— Мога да докажа връзката й с този тип. Знам кой е той. Един съмнителен тип. Намислили са нещо лошо.

— Хвана ли ги заедно?

— Все още не.

— Защо?

— Нещата стават бавно. Ще ги оставя сами да паднат в капана.

— Не можеш ли да ги пипнеш сега?

— Трябва да почакам докато той удари гонга.

— Какво?

— Ще ги хвана в крачка.

— Не съм сигурен дали знаеш какво правиш, Билейн.

— Абсолютно наясно съм какво правя. Ще го пипна веднага щом удари гонга.

— Ще ми се да не говориш по този начин.

— Светът не е детска градина, Джак. Опитвам се да се заловя със случая.

— Да се заловиш?

— Искам да й прикова задника. Нали искаш да й прикова задника?

— Само намери доказателства.

— Всичко с времето си, Бас.

— Близо ли си до нещо, Билейн?

— Усещам го, надушвам го, по следите му съм. Познавам този тип. Той е французин. А нали си чувал за французите.

— Не, какво за французите.

— Ако не знаеш, Бас, не съм аз този, който ще ти каже. Нямам цял ден на разположение. Е, искаш ли аз да продължа да се занимавам с този проклет случай или не?

— Казваш, че си близо до нещо?

— Надвесил съм се и над двама им.

— Какво?

— Искаш ли ме, Бас, или не? Ще броя до пет. Едно, две, три, четири…

— Добре, добре, продължавай.

— Добре, Джак. А сега още нещо…

— Какво?

— Искам аванс за месец напред.

— За месец? Мислех, че си почти готов.

— Трябва да сложа капана. Трябва да го наглася. Трябва да съм сигурен. Когато той удари гонга…

— Добре, добре, имаш го!

Той ми хлопна телефона. Действаше като влюбен. Какъв тъпанар…

След това позвъних на Гроувърс. Беше ми дал служебния си телефон. Чух три пъти сигнала и той вдигна.

— Ало — каза той, — тук е погребално бюро „Сребърно убежище“.

— Исусе — казах аз.

— Какво? — попита той.

— Гроувърс, с трупове ли се занимаваш.

— Какво?

— Трупове. Трупове. Тук е Ник Билейн.

— Какво искате, господин Билейн?

— Аз работя по вашия случай с извънземната, господин Гроувърс.

— Да, спомням си.

— Кажи ми, Хал, защо вършиш това, което вършиш?

— Какво имате пред вид?

— Занимаваш се с мъртъвци. Защо? Защо?

— Това ми е работата. Човек трябва да си изкарва прехраната.

— Но да имаш работа с мъртъвци? Това е малко странно. Отвратително е. Източваш ли им кръвта? Какво правиш с кръвта, след като я източиш?

— Имам си работник, който върши тази работа — Били Френч.

— Дай ми го, искам да говоря с него.

— Той отиде да обядва.

— Искаш да кажеш, че той яде?

— Да.

Замълчах. Поех дълбоко въздух, издишах го и казах:

— Вижте какво, Гроувърс, искате ли да продължа да се занимавам с вашия случай?

— Имате пред вид Джини Нитро?

— Разбира се. Да не познавате и други извънземни хубавици?

— Не.

— Е, искате ли да я разкарам от гърба ви?

— Разбира се. Но смятате ли, че ще можете. На мен ми се стори, че се провалихте още при първата ви среща.

— Гроувърс, дори Тед Уилямс се проваля от време на време. Но в крайна сметка тая курва ще го отнесе така, че повече няма да я видите!

— Не мисля, че тя е курва, господин Билейн.

— Просто словесен похват. Не мисля нищо лошо за сладураната.

— Смятате ли, че можете да направите нещо по случая?

— Дори докато говорим, Гроувърс, аз работя по една връзка.

— Каква?

— Не мога да ви кажа много. Но фактът, че вие имате вземане-даване с трупове и че тя е от космоса е вече някаква връзка.

— Какво искате да кажете, господин Билейн?

— Не мога да ви кажа много. Но се консултирах със специалист по тези работи. Той има книга по въпросите за извънземните, но му трябва повече информация за вас.

— Добре, какво искате да знаете?

— Задръжте така. Преди да отделя и минута повече по този случай, ще трябва да получа още един чек. Искам аванс за две седмици.

— Смятате ли, че можете да направите нещо?

— По дяволите, нали току-що ви казах, работя на пълни обороти по вашия проблем!

— Добре, господин Билейн, ще ви изпратя още днес по пощата чека. За две седмици…

— Вие сте мъдър човек, господин Гроувърс.

— Да. О, господин Билейн, Били Френч току-що се върна от обяд. Искате ли да говорите с него?

— Не, но го попитайте какво е обядвал.

— Един момент…

Зачаках. После той отново заговори:

— Каза, че е ял печено говеждо и картофено пюре.

— Това е отвратително!

— Какво?

— Трябва да затварям, господин Гроувърс.

— Но аз си мислех, че ви трябва повече информация за мен.

— Ще ви изпратя въпросник.

Затворих и вдигнах краката си на бюрото. Работите отново се подреждаха. Ето ме. Ник Билейн, детективът. Все още не бях разрешил случая с Червеният Врабец. А ме чакаха също Селин и лейди Смърт. Не можеше без лейди Смърт.

А сега имаше и една курва.

Искам да кажа, как иначе да я нарека?

20

Трябваше да помисля върху това. Трябваше да помисля върху всички тези неща. Те по някакъв начин се връзваха: космосът, смъртта, Врабецът, мъртъвците, Селин, Синди, Бас. Но не можех съвсем ясно да съединя отделните парченца. Поне засега. Слепоочията ми започнаха да пулсират. Трябваше да изляза.

Стените в офиса не ми подсказваха никакъв отговор. Започнах да се побърквам, представих си, че съм в едно легло с лейди Смърт, Синди и Джини Нитро, всичките заедно. Е, това вече беше много. Сложих си бомбето и излязох.

Отидох на хиподрума. „Холивуд Парк“. Наоколо нямаше нито един жив кон. Всички бяха на „Оук Трий“. Надбягванията се предаваха на монитор и човек можеше да заложи както обикновено.

Взех ескалатора нагоре. Някакъв тип зад мен се блъсна в един от задните ми джобове.

— О, съжалявам — каза той. — Извинете ме.

Винаги си носех портфейла в левия преден джоб. Човек се учи, човек се учи. С времето.

Минах край „Търф Клуб“. Надникнах. Банда старци. С пари. Как ли се чувстваха? И колко му трябваше на човек? И какво значение имаше всичко това? Всички умирахме разнебитени, а повечето от нас така и живееха. Това беше една омаломощаваща игра. Дори само да успееш да си обуеш обувките сутрин беше вече победа.

Отворих вратата и влязох в клуба. Вътре стоеше пощальонът и пиеше кафе. Отидох при него.

— Кой по дяволите те пусна тук? — го попитах аз.

Лицето му беше безформено. Отекло.

— Билейн — каза той, — ще те убия.

— Не трябва да пиеш кафе — казах аз, — нощем няма да можеш да спиш.

— Ще те очистя, Билейн, дните ти са преброени.

— Кой смяташ, че ще спечели в първото надбягване? — го попитах аз.

— Кучешките уши.

— Ето — подадох му два долара, — бъди щастлив.

— Хей, благодаря, Билейн!

— Забрави — казах аз и си тръгнах.

Нещо винаги преследва човека. То не може да бъде умилостивено. И никога няма почивка.

Направих компромис и си взех голямо кафе.

— Кой смяташ, че ще спечели в първото надбягване, Билейн? — ме попита сервитьорката.

— Не мога да ти кажа, защото всичко ще провалиш.

— Благодаря ти, отрепко.

Дръпнах през бара бакшиша, който й бях оставил и си го мушнах в джоба. Намерих място близо до екрана, седнах и отворих „Рейсинг Форм“. Тогава чух зад себе си глас.

— Тези два долара няма да те спасят, Билейн. Свършено е с теб.

Беше пощальонът. Станах и се обърнах.

— Тогава ми ги върни!

— Не става, човече!

— Ще ти надуя тъпия задник! — му казах.

Той се усмихна и се приближи. Усетих как острието допря корема ми. Беше само върха му, той беше прикрил с пръсти останалата част.

— Тук са петнадесет сантиметра и с удоволствие бих ги намушкал в тъпото ти, тлъсто шкембе.

— Защо днес не си на работа? Кой по дяволите разнася пощата!

— Млъкни! Опитвам се да реша дали да те убия или да не те убия.

— Приятелю, имам десет долара за теб, за да заложиш на Кучешките уши.

— Колко?

— Двадесет долара.

— Колко?

Усетих как върха на острието бодна кожата ми.

— Петдесет долара.

— Добре, бръкни в портфейла си, изкарай петдесет долара и ги мушни в предния джоб на ризата ми.

Чувствах как потта се стича зад ушите ми. Изкарах портфейла от предния си ляв джоб, измъкнах петдесетдоларова банкнота и я мушнах в джоба му. Усетих как върха на ножа се отдръпна.

— А сега, седни, отвори си вестника и започвай да го четеш.

Така и направих. Тогава усетих как върха на острието бодна тила ми.

— Бъди щастлив — каза той.

После си замина.

Седях и си допих кафето. После станах и излязох. Взех ескалатора надолу отидох на паркинга, качих се в колата и си тръгнах. Е, някой дни просто не ти върви. Отидох в Холивуд, паркирах и влязох в едно кино. Купих си пуканки и безалкохолно и седнах. Филмът течеше, но аз не го гледах. Просто си дъвчех пуканките и си пиех питието. И се чудех дали Кучешките уши беше спечелил.

21

Тази нощ не можах да спя. Пих бира, вино и водка, но без никакъв резултат.

Все още не бях разрешил нищо. Всичките ми случаи бяха в застой. Баща ми някога беше казал, че ще бъда неудачник. Той също беше неудачник. Кофти семе.

Щракнах телевизора. Имах един в спалнята. На екрана се появи млада жена и ми каза, че може да поговори с мен и да ме накара да се почувствам добре. Трябваше ми само кредитна карта. Реших, че нямам нужда. Тогава лицето на жената изчезна от екрана и се появи образа на Джини Нитро.

— Билейн — каза тя, — не искам да ми се бъркаш в работите.

— Какво? — попитах аз.

Тя повтори изречението и аз изключих телевизора. Сипах си още една водка, чиста. Изгасих лампите и седнах в тъмното на леглото. Ударих една глътка от водката.

Тогава се чу силно жужене, сякаш рояк пчели кръжаха около разбунен кошер. В следващия миг проблесна пурпурна светлина и пред мен се появи Джини Нитро. Направо ми изкара ангелите.

— Изплаши ли се, Билейн? — попита тя.

— Не, да го вземат дяволите — отвърнах аз. — Нямаш ли никакво възпитание? Не чукаш ли преди да влезеш?

Джини Нитро огледа стаята.

— Имаш нужда от прислужница — каза ми тя, — това място е отвратително.

Пресуших водката и метнах чашата на една страна.

— Остави това, смятам да ти прикова задника.

— Като детектив ти липсват три неща.

— Какви?

— Действие, насока и успех.

— Така ли? Е, поне разбрах играта ти, скъпа.

— Наистина ли?

— Залепила си се за Гроувърс, защото той има погребално бюро и ти искаш да използваш мъртъвците му, за да настаниш в тях извънземните си приятели.

Тя седна на един стол, взе си една от цигарите ми, запали я и се засмя.

— Изглеждам ли сякаш съм в мъртво тяло?

— Не точно.

— Ние можем сами да си създаваме тела. Гледай!

Отново се чу жужене, проблесна пурпурна светлина и в един от ъглите на стаята се появи нова Джини Нитро. Тя стоеше до саксията с цветето.

— Здравей, Билейн — каза тя.

— Здравей, Билейн — каза и седналата Джини Нитро.

— Хей — казах аз, — можеш ли да бъдеш по едно и също време в две тела?

— Не — каза седналата Джини Нитро.

— Но — каза тази до саксията, — ние можем да прескачаме от едно тяло в друго.

Смъкнах се от леглото, взех си чашата и си сипах нова водка.

— Ти спиш по гащета — каза едната Джини Нитро.

— Отвратително — каза другата.

Върнах се с питието в леглото и се облегнах на възглавницата.

Чу се ново жужене, проблесна пурпурна светлина и Джини Нитро до саксията изчезна. Погледнах тази на стола.

— Виж какво — казах аз, — Гроувърс ме нае да те разкарам от задника му и точно това смятам да направя.

— Говориш големи думи за човек, чиито дарби се колебаят около нулата.

— Така ли? Разрешавал съм и по-тежки случаи от твоя!

— Наистина? Разкажи ми за някой от тях.

— Всичките ми бек файлове са с поверителна информация.

— С поверителна информация или несъществуващи?

— Не ме дразни, Джини, или ще…

— Какво ще?

— Ще… — аз вдигнах водката към устата си. Неочаквано ръката ми замръзна на пет сантиметра от устните ми. Не можех да помръдна.

— Ти си третокласен детектив, Билейн. Не се занимавай с мен. Все още съм добра с теб. Бъди щастлив.

Да бъда щастлив? Това го чувах за втори път през последните дванадесет часа.

Отново се чу жужене, проблесна пурпурна светлина и Джини Нитро изчезна.

Седях в леглото, без да мога да помръдна, а чашата беше все още на пет сантиметра от устата ми. Седях и чаках. Имах време да се замисля върху кариерата си. Нямаше кой знае колко за мислене. Може би си бях сгрешил професията. Но вече беше твърде късно да започна каквото и да било друго. Просто седях и чаках. След около десетина минути цялото ми тяло започна да изтръпва. Успях мъничко да помръдна ръката си. После още малко. Доближих водката до устните си, успях да наведа главата си и пресуших чашата. Метнах я на пода, изтегнах се на леглото и отново зачаках да заспя. Навън се чуха изстрели и аз разбрах, че всичко на земята си е както трябва. След пет минути вече бях заспал като всички нормални хора.

22

Събудих се потиснат. Погледнах към тавана, по-скоро към пукнатините по тавана. Видях бизон, който прегазваше нещо. Стори ми се, че прегазваше мен. После видях змия със заек в устата. Слънцето проникна през цепнатините на транспарантите и образува свастика върху корема ми. Задникът ме засърбя. Да не би отново да се обаждаха хемороидите? Вратът ми беше схванат и в устата си имах вкус на прокиснало мляко.

Станах и отидох в банята. Мразех да поглеждам в това огледало, но го сторих. И видях само поражение и униние. Тъмни торбички висяха под очите ми. Малки, страхливи очички, очички на гризач, уловен от гадния котак. Плътта ми изглеждаше сломена. Сякаш не искаше повече да бъде част от мен. Провисналите ми веждите бяха заплетени, видът им беше налудничав — побъркани малки косъмчета. Ужасно. Изглеждах отвратително. Дори нямах сили да се изсера. Абсолютно се бях запекъл. Отидох до тоалетната да се изпикая. Прицелих се хубаво, но то някак си кривна настрани и се разплиска по пода. Опитах да се прицеля наново и опиках цялата тоалетна чиния, тъй като бях забравил да я вдигна. Откъснах парче тоалетна хартия и започнах да бърша. Почистих чинията. Хвърлих хартията в тоалетната и пуснах водата. Отидох до прозореца, погледнах навън и видях котешки лайна на съседния покрив. После се обърнах, намерих си четката за зъби и стиснах тубичката с пастата. Излезе прекалено много. Пастата мудно се пльосна върху четката и оттам падна в мивката. Беше зелена. Приличаше на зелен червей. Боднах пръста си в нея, сложих малко на четката и започнах да си търкам зъбите. Зъби. Какво идиотско нещо бяха и те. Трябваше да се храним. И да го правим отново и отново. Бяхме отвратителни същества, обречени да служим на мръсните си малки нуждици. Да ядем, да пърдим, да се почесваме, да се усмихваме и да честваме празници.

Приключих с миенето на зъбите и се върнах в леглото. Не ми беше останала капчица сила, никаква живинка. Бях кабарче, бях парче линолеум.

Реших да остана в леглото до обяд. Може би дотогава половината свят щеше да е вече мъртъв и на човек да му е наполовина по-леко да го понесе. Може би ако станех на обяд щях да изглеждам по-добре и да се чувствам по-добре. Познавах един тип, който не беше срал дни наред. Накрая просто експлодира. Наистина. От корема му се разхвърчаха лайна.

Тогава телефонът иззвъня. Оставих го да си звъни. Никога не го вдигам сутрин. Той иззвъня пет пъти и спря. Ето. Бях сам със себе си. И както отвратително се чувствах това беше по-добре отколкото да бъда с някой друг, с който и да е друг, с всички онези там вън и жалките им циркаджийски номерца. Придърпах завивките до брадата си и зачаках.

23

Стигнах на хиподрума за четвъртото надбягване. Имах нужда от пробив. Бях изгубил всичките си ориентири. Извадих списъка. Бях си записал всичко:

1. Да разбера дали Селин е Селин. Да осведомя лейди Смърт за резултата.

2. Да намеря Червеният Врабец.

3. Да разбера дали Синди се чука с друг. И ако е така, да й прикова задника.

4. Да отърва Гроувърс от космическата пришълка.

Сгънах списъка и го пъхнах в джоба си. Разгърнах „Форм“. Вече излизаха на хиподрума за четвъртото надбягване. Денят беше приятен и топъл. Сякаш всичко беше изпаднало в полудрямка. Тогава чух зад себе си някакъв звук. Някой седеше зад мен. Обърнах се. Беше Селин. Той ми се усмихна.

— Чудесен ден — каза той.

— Какво по дяволите правиш тук? — го попитах аз.

— Платих си и влязох. Не ме питаха нищо — каза Селин.

— Следиш ли ме, копеле? — попитах аз.

— Щях да ти задам същия въпрос — каза той.

— Много неща не мога да разбера — му казах аз.

— Аз също — после се прехвърли през седалката и седна до мен. — Да поговорим — каза той.

— Добре — казах аз, — като за начало, как се казваш? Как е истинското ти име?

Усетих как късото дуло на револвера ме бодна в ребрата.

Той го държеше под сакото си.

— Имаш ли разрешително за това нещо? — попитах аз.

— Аз ще задавам въпросите тук — каза той и леко ме сръга с пистолета.

— Давай — казах аз.

— Кой те накара да ме следиш?

— Лейди Смърт.

— Лейди Смърт? — засмя се той. — Я не ме будалкай!

— Не те будалкам. Тя така се представя, „лейди Смърт“.

— Това да не е някаква откачена, а?

— Може би.

— Къде мога да намеря тази кучка?

— Не знам. Тя държи връзка с мен.

— Да не очакваш да се хвана на това?

— Това е, което знам.

— Какво иска тя?

— Тя иска да знае дали ти си истинският Селин.

— Наистина ли?

— Да.

— Кой смяташ, че ще спечели в това надбягване? — попита той.

— Зелената луна — му казах аз.

— Зелената луна. Това е и моят избор.

— Добре — казах аз, — нека отида да заложа. Веднага се връщам.

Започнах да се изправям.

— Сядай долу — каза напевно той, — преди да съм ти отнесъл топките.

Седнах.

— Сега — каза той, — искам тази жена да се разкара от петите ми. Освен това, искам да науча истинското й име. Въобще не се връзвам на тая работа с „лейди Смърт“. И искам ти да се захванеш с това. Всъщност, да започнеш веднага!

— Но тя е мой клиент. Как може тогава и ти да ми бъдеш клиент?

— Ти го измисли, дебеланко.

— Дебеланко?

— Коремът ти е виснал.

— Виснал или не, ако ще работя за теб трябва да ми платиш и няма да ти излезе евтино.

— Колко?

— Шест кинта на час.

Той бръкна в портфейла си и измъкна свитък банкноти.

После ги пусна в предния джоб на ризата ми.

— Това е за месец напред.

Тогава от тълпата се разнесе рев. Конете се носеха към финала и кой водеше с три дължини? И кой спечели с четири дължини преднина? Зелената луна. Курс на залагане: шест към едно.

— По дяволите — му казах аз, — щях да си оправя дълга. Зелената луна спечели.

— Млъквай — каза той, — и се залавяй с моя въпрос.

— Добре, добре — казах аз, — как ще се свързвам с теб?

— Ето номера ми — каза той и ми подаде едно листче. След това стана, тръгна надолу по пътеката между редовете и си замина.

Знаех, че съм пред нещо голямо, но все още не можех да разбера какво е то. Е, трябваше да се захващам за работа, това беше всичко.

Разгърнах „Форм“-а и прегледах петото надбягване.

24

На следващия ден отидох до погребалното бюро „Сребърно убежище“ да проверя нещата на място. Дяволски добър бизнес, никога няма застой. Паркирах отпред и влязох. Хубаво местенце. Тих коридор. Дебели, мръсни килими. Свих и попаднах в голяма стая. Беше пълна с ковчези. Големи, малки, масивни, скромни. Някои хора си купуват ковчезите предварително. Е, аз не съм от тях. По дяволите подобни глупости.

Сякаш наоколо нямаше никой. Можех да задигна някой ковчег. Да го вържа на колата и да изчезна. Къде беше Гроувърс? Имаше ли някой тук?

Тогава ръцете ме засърбяха и с всеки изминал момент положението ставаше все по-неудържимо. И аз го направих. Повдигнах капака на един от ковчезите и погледнах вътре. ИЗКРЕЩЯХ. И затръшнах капака.

Вътре лежеше гола жена. Млада, красива, но мъртва. Уау!

Хал Гроувърс дотича.

— БИЛЕЙН! КАКВО ПРАВИШ?

— КАКВО ПРАВЯ? КАКВО ПРАВЯ? КАКВО ИСКАШ ДА КАЖЕШ? КЪДЕ ПО ДЯВОЛИТЕ БЕШЕ, ГРОУВЪРС?

— В ТОАЛЕТНАТА. ЗАЩО КРЕЩЕШЕ?

Аз посочих.

— В ТОЗИ КОВЧЕГ ИМА ТРУП! НА ЖЕНА! С ГОЛЕМИ ЦИЦИ!

Гроувърс отиде при ковчега и го отвори.

— Вътре няма нищо, господин Билейн.

— Какво?

Отидох и погледнах. Ковчегът беше празен.

Завъртях се и сграбчих Гроувърс за реверите.

— Не си играй с мен, скъпи! Видях я! Тя беше в ковчега! Мъртво младо гадже! Ти играеш ли си с мен? Ти и… Били Френч… кръвопиецът! Аз не съм човек, с който можеш да си играеш, Гроувърс!

— Никой не си играе с теб, Билейн. Ти халюцинираш.

Пуснах реверите му.

— Съжалявам — казах аз, — трябваше да се досетя.

— Какво да се досетиш?

— Че е Джини Нитро. Тя си прави шеги с мен. Тя знае, че съм се заел с твоя случай.

— Не съм я виждал напоследък. Може би се е разкарала.

— Не е. Тя чака, Гроувърс.

— Какво чака?

— Все още не знам.

Завъртях се и огледах наоколо.

— Гроувърс, бързо! Колко мъртъвци имаш в момента?

— Приготвили сме двама. Те са в Стаята на покойника.

— Трябва да ги видя!

— Какво?

— Нали искаш да разпердушиня този случай?

— Искам да… го разпердушиниш.

— Тогава ще трябва да видя двата трупа.

— Защо?

— Ако ти кажа, няма да повярваш.

— Какво искаш да кажеш?

— Няма значение. А сега дай да ги видя.

— Това е абсолютно ненормално.

— Хайде! Хайде!

— Добре. Последвай ме…

Ние влязохме в Стаята на покойника. Шикозно местенце. Тъмнина. Горяха свещи. Вътре имаше три ковчега.

— Добре, дай да видим — казах аз на Гроувърс.

— Би ли ми казал защо?

— Джини Нитро иска да настани своите космически пришълци в тези мъртви тела. Да им даде черупка, скривалище. Черупка, нали разбираш, като при костенурките. Нитро се навърта около теб, за да се добере до тези тела.

— Но тези тела са мъртви, те са в процес на разлагане. Освен това скоро ще ги погребем. Как биха могли да ги използват?

— Космическите пришълци се крият в мъртвите тела докато ги погребат, а после намират други мъртви тела.

— Но ако те искат да се крият, защо ще използват мъртви тела? Защо да не се крият в контейнери, пещери или нещо подобно? Защо да не използват живи тела?

— Колко си глупав, живите тела ще реагират на присъствието им. Отвори тези ковчези, Гроувърс! Мисля, че те сега са вътре!

— Билейн, мисля, че ти си побъркан!

— Хайде, отвори ги!

Гроувърс отвори първия. Хубав дъбов ковчег. Вътре лежеше мъж около тридесет и осем годишен, с гъста червена коса, облечен в евтин костюм.

Обърнах се и погледнах Гроувърс.

— Един от тях е сега в него.

— Как разбра?

— Току-що видях как помръдна!

— Какво?

— Видях го как помръдна!

Пресегнах се и сграбчих човека за врата.

— Хайде, хайде! Излизай оттам! Знам, че си вътре!

Щом разтърсих главата, устата леко се отвори и изплю парченце бял памук.

Отскочих назад.

— ПО ДЯВОЛИТЕ! КАКВО БЕШЕ ТОВА?

Гроувърс тихо изстена.

— Билейн, трудих се цял час да запълня бузите му, за да го направя да изглежда по-пълен и здрав! Сега отново физиономията му се всмука! Трябва да правя всичко наново.

— Съжалявам, не знаех. Но мисля, че сме близо. Отвори другия ковчег! Моля!

— Ти го отвори. Това наистина е отвратително. Не знам защо го позволявам. Трябва да съм откачил.

Отидох и отворих един чамов ковчег. Погледнах. Не можех да откъсна очи. Не можех да повярвам.

— Това някаква шега ли е, Гроувърс? Никой не се шегува така. Хич не е забавно.

В ковчега лежеше моето тяло. Самият ковчег беше тапициран с кадифе, а на лицето ми беше изписана восъчна усмивка. Бях облечен в тъмнокафяв костюм на райета, ръцете ми бяха сплетени на гърдите и държаха бял карамфил.

Обърнах се към Гроувърс.

— Какво по дяволите става тук, сладур? Откъде го взе?

— О, това е господин Андрю Дъглас, той почина неочаквано от сърдечен пристъп. През последните десетилетия беше обществен деец в района.

— Това са глупости, Гроувърс. Вътре лежи моят труп! Моя!

— Глупости — каза Гроувърс. Той се приближи и погледна в ковчега. — Това е господин Дъглас.

Приближих се и погледнах. Вътре лежеше побелял старец, между седемдесет и осемдесет годишен. Изглеждаше доста добре, бяха сложили руж на бузите му и съвсем леко червило на устните му. Кожата му блестеше сякаш я бяха покрили с восък. Но това не бях аз.

— Джини Нитро ги прави тия работи — казах аз, — тя се ебава с нас.

— Мисля, че доста сте се пообъркали, господин Билейн.

— Млъквай — казах аз.

Трябваше да помисля. Някъде отделните части щяха да паснат. Трябваше да паснат.

Точно в този момент в залата влезе един мъж и застана до вратата.

— Тялото е готово, Хал.

— Благодаря ти, Били. Можеш да си ходиш.

Били Френч се обърна и излезе.

— Боже, Гроувърс, той не си ли мие ръцете?

— Какво искаш да кажеш?

— Видях кръв по ръцете му.

— Глупости.

— Видях кръв.

— Господин Билейн, ще искате ли да погледнете в третия ковчег? Въпреки че той е празен. Един господин си го избра предварително.

Обърнах се и погледнах ковчега.

— Той вътре ли е, Гроувърс?

— Не, господинът е все още жив. Той си го избра предварително. В такива случаи даваме десет процента отстъпка. Ще искате ли един? Имаме чудесен избор.

— Благодаря, Гроувърс, но имам един ангажимент… ще те потърся.

Завъртях се, напуснах стаята, тръгнах надолу по коридора и излязох на чист въздух. Всеки кучи син, който си избира сам ковчега, е от онези копелдаци, дето се преебават сами себе си по шест пъти в седмицата.

Качих се в костенурката, подкарах я и се включих в потока. Някакъв тип с фургон реши, че съм го засякъл. Показа ми среден пръст. Отвърнах му със същото.

Започваше да вали. Вдигнах прозореца от моята страна и щракнах радиото.

25

Взех асансьора до шестия етаж. Името на психиатъра беше Сиймур Дънди. Отворих вратата, чакалнята беше претъпкана с откачени. Някакъв тип четеше обърнат наопаки вестник. По-голямата част от чакащите седяха мълчаливо. Те сякаш дори не дишаха. Тягостно чувство витаеше над стаята. Разписах се на бюрото и седнах. Типът до мен беше обут с една кафява и една черна обувка.

— Здрасти, приятел — каза той.

— Здрасти — отвърнах.

— Можеш ли да ми развалиш един цент? — попита той.

— Не — казах аз, — днес не.

— Може би утре? — продължи той.

— Може би утре — казах аз.

— Но може би утре няма да мога да те намеря — каза тъжно той.

Надявам се, помислих си аз.

Чакахме ли, чакахме. Всички. Не знаят ли психиатрите, че чакането е едно от нещата, които подлудяват човека? Хората цял живот чакат. Чакат да живеят, чакат да умрат. Чакат на опашка, за да си купят тоалетна хартия. Чакат на опашка за пари. И ако нямат никакви пари чакат на още по-дълги опашки. Чакаш да отидеш да си легнеш, после чакаш да се събудиш. Чакаш да се ожениш, след това чакаш да се разведеш. Чакаш да завали, чакаш да спре дъжда. Чакаш, за да ядеш, после чакаш, за да ядеш отново. Чакаш с куп психари пред кабинета на психиатъра и се чудиш дали не си един от тях.

Трябва да съм чакал толкова дълго, че съм заспал, събуди ме секретарката, като ме разтърси с думите:

— Господин Билейн, господин Билейн, вие сте следващият!

Тя беше грозна и дърта, беше по-грозна дори и от мен. Изплаши ме, лицето й беше съвсем близко до моето. Ето как би трябвало да изглежда смъртта, помислих си, като тази дъртофелница.

— Готов съм, скъпа — казах аз.

— Последвайте ме — каза тя.

Последвах я по пътеката през приемната. Тя отвори една врата. Зад бюрото седеше тип със страшно доволен вид, облечен с тъмнозелена риза и разкопчан широк оранжев пуловер. Вътре цареше полумрак и той пушеше цигара от цигаре.

— Седнете — той посочи един стол.

Секретарката излезе и затвори вратата.

Дънди започна да драска с химикалка по лист хартия. Без да вдига поглед той каза:

— Това ви струва сто и шестдесет долара на час.

— Да ти го начукам — казах аз.

Той вдигна очи.

— Ха! Това ми хареса!

Надраска още нещо и каза:

— За какво сте дошъл?

— Не знам откъде да започна.

— Започни като преброиш до десет отзад напред.

— Да ти еба майката — му казах аз.

— Ха! — каза Дънди, — вече имал ли си контакт с твоята?

— От какъв вид? Словесен? Духовен? Уточни се.

— Знаеш какво имам пред вид.

— Не, не знам.

Той направи дупка с палеца и показалеца на лявата си ръка, после вкара и изкара от нея показалеца на дясната си ръка.

— Ето така — каза той, — ъъъ…

— Да — казах аз, — спомням си, тя веднъж направи така с ръка и аз си мушнах вътре пръста.

— Да не си дошъл тук да се занасяш с мен? — каза Дънди. — Не се шегувай с мен!

Наведох се над бюрото към него.

— Имаш късмет, приятел, че само те занасям!

— О — той се облегна на стола, — така ли?

— Да. Не си играй с мен, сладур, не мога да нося отговорност.

— Моля ви, моля ви, господин Билейн, какво искате?

Стоварих юмрука си в средата на бюрото.

— ДА ГО ВЗЕМАТ ДЯВОЛИТЕ, ИМАМ НУЖДА ОТ ПОМОЩ!

— Разбира се, господин Билейн, как попаднахте на мен?

— В „Жълтите страници“.

— „Жълтите страници“? Мен ме няма там.

— Не, има ви. Сиймур Дънди, психиатър, „Гарнър Билдинг“, стая 604.

— Това е стая 605. Аз съм Самюъл Дилън, адвокат. Господин Дънди е в съседната врата. Страхувам се, че сте сгрешили.

Изправих се и се усмихнах.

— Сега вие ме занасяте, Дънди, опитвате се да си върнете! Ако смятате, че можете да ме надхитрите, значи имате в главата си лайна вместо мозък.

Бях отишъл да разбера дали тези работи със Селин, Червеният Врабец, лейди Смърт, извънземните пришълци, Сам и Синди Бас бяха действителност или аз наистина имах проблеми с психиката. Искам да кажа, че в нито едно от тези неща нямаше много смисъл. Участвах ли действително в тях? И ако участвах, то как и защо?

Типът, които се представи като Самюъл Дилън натисна един бутон на бюрото си и след малко влезе секретарката. Тя все още беше по-грозна от мен. Нищо не се беше променило.

— Моли — каза той, — придружете, моля ви, този господин до съседната врата, до кабинета на доктор Дънди. Благодаря ви.

Последвах я през приемната и навън в коридора, където тя отвори вратата с номер 604 и ми прошепна:

— Влизай вътре, боклук такъв…

Влязох в друга наблъскана с хора приемна. Първото нещо, което видях беше оня тип с кафявата и черната обувка, който ме беше питал дали мога да му разваля един цент. Той ме видя.

— Хей господине… — каза той.

Отидох при него.

— И на теб ли ти се случи същото, а? — попита той.

— Какво?

— Хи-хи… да сбъркаш вратата… да сбъркаш вратата…

Обърнах се, излязох и взех асансьора надолу. Изчаках да стигне първия етаж. Изчаках да се отвори вратата. Минах през фоайето, излязох на улицата и намерих колата си. Влязох в нея. Запалих. Изчаках да загрее. Стигнах до един светофар. Светеше червено. Зачаках. Натиснах запалката на колата и зачаках. Светна зелено, запалката щракна и аз си запалих цигара докато шофирах. Реших, че е по-добре да се върна в офиса. Усещах, че някой ме чака.

26

Грешах. В офиса нямаше никой. Заобиколих бюрото и седнах зад него.

Чувствах се странно. Толкова много неща не пасваха.

Искам да кажа, защо онзи мъж в приемната на адвоката четеше вестника обърнат наопаки? Той трябваше да бъде в съседната приемна. Или може би само външната страница на вестника беше обърната наопаки, а той четеше вътрешните, които си бяха съвсем наред? Имаше ли Бог? И къде беше Червеният Врабец? Имах да разреша толкова много загадки. Ставането сутрин от леглото се равняваше на изправяне пред сляпата стена на Вселената. Може би трябваше да отида в нуди-бар и да мушна петдоларова банкнота в нечия препаска? Да опитам да забравя всичко. Може би трябваше да отида на боксов мач и да гледам как двама типа си съдират задниците от бой?

Но грижите и болката бяха това, което поддържа човек жив. Или по-скоро опитите му да се справи с грижите и болката. Това си беше един пълен работен ден. А понякога дори когато спиш не си почиваш. Последното нещо, което сънувах беше как лежа под един слон, без да мога да помръдна и той се готвеше да стовари едно от най-големите лайна, които някога съм виждал, тъкмо щеше да го направи, когато моята котка, Хамбургер, мина през главата ми и аз се събудих. Разкажете този сън на някой психиатър и той ще изкара от него нещо ужасно. Тъй като му плащате прекалено много, той със сигурност ще се опита да ви накара да се почувствате зле. Ще ви каже, че лайното е пенис и вие или се страхувате от него или го желаете или някаква подобна глупост. Това, което той действително иска да каже е, че той се страхува от или желае пениса. А това си е само един сън за голямо слонско лайно и нищо повече. Понякога нещата са просто такива, каквито изглеждат и това е всичко. Най-добрият интерпретатор на съня е самият сънуващ. Дръжте си парите в джобовете. Или ги заложете на добър кон.

Ударих глътка студено саке. Ушите ми щръкнаха и се почувствах малко по-добре. Усетих как мозъкът ми започна да се затопля. Все още не бях умрял, просто за малко се бях скапал. Кой не беше? Всички бяхме в една и съща пробита лодка и се опитвахме да си повдигнем настроението. Както например става на Коледа. Да, да я вземат мътните. Този, който я е измислил е бил човек, който никога не е носил извънреден товар. Останалите хора трябва да изхвърляме повечето от боклуците си, само за да разберем къде сме. Е, не къде сме, а по-скоро къде не сме. Отколкото повече неща се освободиш, толкова повече можеш да видиш. Всичко е обратнопропорционално. Ха тръгнат да се влошават нещата и нирваната веднага се озовава в скута ти. Сигурно.

Ударих още една глътка саке. Започнах да се съвземам.

Кръвта ми заигра. Стига глупости. Аз бях Ник Билейн, супердетективът.

Тогава телефонът иззвъня. Вдигнах го така, както би го вдигнал всеки нормален човек. Е, не съвсем. Понякога телефонът ми напомня за слонско лайно. Нали разбирате, всички онези глупости, които чуваме. Телефонът си е телефон, но това, което звучи по него си е съвсем отделно нещо.

— Ти си кофти философ — каза лейди Смърт.

— За себе си — й казах аз, — съм идеален.

— Хората живеят със своите заблуди — каза тя.

— Защо не? — подхвърлих аз. — Какво друго ни остава?

— Краят — каза тя.

— По дяволите — казах аз.

— Ти върви по дяволите — каза лейди Смърт. — Какво става с онази работа със Селин?

— Всичко е готово, скъпа.

— Хайде, кажи, дебеланко.

— Искам да се срещнем утре следобед в два и тридесет при Мъсо.

— Добре. Но по-добре да си ми приготвил нещо. Нали?

— Скъпа, няма да си бутна старата шапка.

— Какво по дяволите искаш да кажеш с това?

— Съжалявам. Искам да кажа, че няма да ти бутна празни приказки.

— По-добре да си приготвил нещо…

— Залагам си живота — й казах аз.

— Току-що го стори — каза лейди Смърт и затвори.

Оставих слушалката и известно време я гледах вторачено. Взех от пепелника стар фас от пура, запалих го и се задавих.

После вдигнах телефона и начуках номера на Селин. Телефонът иззвъня четири пъти. След това се чу неговия глас.

— Да.

— Господине, вие печелите кутия с един килограм покрити с шоколад череши и безплатна екскурзия до Рим.

— Който и да си, не се ебавай с мен.

— Обажда се Ник Билейн…

— Ще взема бонбоните…

— Искам да се срещнем утре в два и половина при Мъсо.

— Защо?

— Просто се появи, французино, и неприятностите ти ще свършат.

— Ти ли плащаш?

— Да.

— Ще дойда…

Той затвори.

Вече никой не казваше „довиждане“. Поне не и в нашия свят.

Вгледах се в сакето.

И го подхванах.

27

Беше два и петнадесет следобед. Бях заел една маса при Мъсо. Пред себе си имах водка. Селин и лейди Смърт щяха да се срещнат. Двама от клиентите ми. Работата вървеше, само дето нямаше ясна насока. Един тип в сепарето от другата страна на пътеката постоянно ме зяпаше. Нали знаете, някои хора се пулят като крави. Те не знаят, че го правят. Ударих една глътка от водката, оставих чашата и вдигнах очи. Оня тип все още ме зяпаше. Ще му дам две минути, помислих си, и ако дотогава не престане, ще му надуя задника.

Стигнах до минута и четиридесет и пет секунди и тогава типът стана и се запъти към масата ми. Проверих кобура. Там си беше. На мястото. Най-добрата ерекция, която един мъж може да има. Типът приличаше на паркингов работник. Или може би на зъболекар. Имаше грозни мустаци и фалшива усмивка. Или може би фалшиви мустаци и грозна усмивка. Той се приближи до масата, спря и така застина.

— Виж какво, приятел — казах аз, — съжалявам, но нямам излишни пари.

— Не идвам за пари, сладур — каза той.

Започваше да ме нервира. Очите му бяха като на мъртва риба.

— Тогава какво те притеснява? — го попитах аз. — Да не са те изхвърлили от мотела?

— Не — каза той, — аз живея с майка си.

— На колко си години?

— На четиридесет и шест — ми каза той.

— Това намирисва на болестно състояние.

— Не, тя е болната. Не може да задържа. Мушами. Всички тия работи.

— О — казах аз, — съжалявам.

— Аз също.

Той отново млъкна.

— Е — казах аз, — не знам какво мога да направя по този въпрос.

— Нищо не можете да направите…

Довърших питието си.

— Просто исках да ви попитам — каза той, — просто исках да ви попитам нещо.

— Добре. Добре. Питай.

— Вие не сте ли Спайк Дженкинс?

— Кой?

— Спайк Дженкинс. Някога се биехте от Детройт, в тежката категория. Гледах боя ви с Тайгър Форстър. Една от най-големите битки, които някога съм гледал.

— Кой спечели? — попитах аз.

— Тайгър Форстър.

— Не съм Дженкинс. Върни се и си седни на мястото.

— Не се ли бъзикаш с мен? Ти не си ли Спайк Дженкинс?

— Никога не съм бил.

— Е, да ме вземат дяволите.

Той се обърна, върна се в сепарето си и седна, точно както му казах.

Погледнах си часовника. Беше точно два и половина. Къде ли се бавеха?

Направих знак на сервитьора да ми донесе ново питие…

В два и тридесет и пет влезе Селин. Той спря за момент и се огледа. Аз развях на една вилица салфетката си. Той дойде и седна.

— Ще искам скоч и сода — каза той.

Уцели момента. Сервитьорът тъкмо пристигаше с второто ми питие. Поръчах.

Обърнах питието си на екс. Чувствах се странно. Сякаш вече нищо нямаше значение, нали разбирате. Лейди Смърт. Смъртта. Или Селин. Играта ме беше изтощила. Бях останал без сили. Съществуването беше не само абсурдно, то беше еднообразен тежък труд. Помислете си само колко пъти си обличате бельото през живота. Това е ужасно, отвратително, тъпо.

Тогава онзи тип от сепарето отново изникна до масата.

Той се обърна към Селин.

— Хей, тоя тип тук с теб, не е ли Спайк Дженкинс?

— Господине — погледна го Селин, — ако държите топките ви да запазят сегашната си форма, то ви моля бързо да се разкарате.

Оня отново си тръгна.

— Добре — каза Селин, — защо ме извикахте?

— Ще ви свържа с лейди Смърт.

— Значи смъртта е дама, а?

— Понякога…

Питието му пристигна. Той го обърна на един дъх.

— Ще я разобличим ли тази лейди Смърт? — попита той.

— Някога гледали ли сте бой на Спайк Дженкинс?

— Не.

— Той прилича на мен — му казах аз.

— Това не ми се струва да е голямо постижение.

Тогава тя влезе. Лейди Смърт. Беше облечена страхотно.

Дойде до масата и седна.

— Уиски с лимон — каза тя.

Кимнах на сервитьора да дойде. Поръчах.

— Наистина не знам как да ви представя един на друг, тъй като не съм сигурен и двамата кои сте — казах аз на Селин.

— Че какъв детектив си тогава? — попита той.

— Най-добрият в Ел Ей.

— Наистина ли? Какво означава това Ел Ей.

— Лайняни Идиоти.

— Пиеш ли?

— Напоследък — отвърнах.

Уискито на лейди Смърт пристигна. Тя го удари на екс.

После се обърна към Селин.

— Е, представете се. Как се казвате?

— Спайк Дженкинс.

— Спайк Дженкинс е мъртъв.

— От къде знаете?

— Знам.

Кимнах на сервитьора да дойде и поръчах още три питиета. Седяхме и се гледахме един друг.

— Е — казах аз, — влязохме в задънена улица, определено влязохме в задънена улица. Междувременно, аз плащам всичките питиета. И така, хайде да вържем малък бас и който загуби да плати следващата партида.

— Какъв бас? — попита Селин.

— О, нещо просто, като например колко цифри има всеки от нас в шофьорската си книжка. Имам пред вид цифрите от номера на книжката.

— Звучи тъпо — каза Селин.

— Хайде, давай — казах аз.

— Не се излагай — му каза лейди Смърт.

— Е, ще трябва да опитам — каза Селин.

— Опитай — казах аз.

— Направи най-доброто, скъпи — каза лейди Смърт.

— Добре — каза Селин, — ще кажа осем.

— Аз — седем — каза лейди Смърт.

— А пък аз — пет — казах аз. — А сега — казах аз, — да погледнем в книжките си, хайде да погледнем.

Изкарахме ги.

— А — каза лейди Смърт, — в моята има седем!

— По дяволите — казах аз, — и в моята има седем.

— В моята има осем — каза Селин.

— Не може да бъде — казах аз, — дай да видя.

Пресегнах се и му взех книжката. Преброих.

— Има седем цифри. Ти си преброил и буквата, която стои пред номера. Точно така си направил. Ето, виж…

Подадох книжката на лейди Смърт. Там имаше седем цифри и още малко информация: ЛУИ ФЕРДИНАНД ДЕТУШ, роден през 1894 година.

Дяволите го взели. Целият се разтреперих. Не очевидно, но точно колкото трябва. С голямо усилие на волята намалих тръпките до нещо като постоянно потрепване. Беше прекалено. Това беше той и съвсем спокойно си седеше на нашата маса при Мъсо през един следобед в самия край на двадесетия век.

Лейди Смърт беше във възторг, точно така, във възторг. Изглеждаше наистина прекрасна, цялата сияеше.

— Върни ми шибаната шофьорска книжка — каза Селин.

— Разбира се, приятелче — каза усмихната лейди Смърт и му я подаде.

— Е — казах му аз, — изглежда и двамата загубихме. Така че, ще хвърлим ези-тура да видим кой ще плати, става ли?

— Да — каза Селин.

Извадих късметлийските си двадесет и пет цента, подхвърлих ги във въздуха и викнах на Селин:

— Казвай!

— Тура — извика той.

Монетата падна на масата и спря. Ези.

Взех я и я мушнах обратно в джоба си.

— Някак си ми се струва — казах аз на Селин, — че днес не е от добрите ти дни.

— Но на мен е — каза лейди Смърт.

И в този момент питиетата пристигнаха.

— Запиши ги на моя сметка — каза Селин на сервитьора.

Взехме си питиетата.

— Имам чувството, че се прецаках — каза Селин.

Той обърна питието си.

— Бяха ме предупредили какви отрепки има в Ел Ей.

— Все още ли се занимаваш с медицина? — го попитах аз.

— Изчезвам от тук — каза той.

— О, хайде — каза лейди Смърт, — пийни още едно. Животът е кратък.

— Не, аз се омитам оттук!

Той хвърли една двайсетачка на масата, стана, тръгна към изхода и излезе на улицата.

— Е — казах аз на лейди Смърт — отиде си…

— Не съвсем — каза тя.

Чу се писък на спирачки. Последва силен удар, сякаш метал удари човешко тяло. Скокнах от масата и изтичах навън. Там, посред булевард Холивуд, лежеше неподвижното тяло на Селин. Дебела жена с голяма червена шапка, която беше шофирала прастария Олдс, излезе от колата си и започна да пищи. Селин лежеше неподвижен. Знаех, че е мъртъв.

Обърнах се и влязох в заведението. Лейди С. я нямаше.

Седнах на масата. Питието ми стоеше недокоснато. Погрижих се за него. Седях и си мислех: добрите умират стари. Поседях още малко.

— Хей, Дженкинс — чух глас, приятелите ти си заминаха. Къде отидоха?

Беше оня натрапник. Все още беше тук.

— Какво пиеш? — попитах го аз.

— Ром с кола.

Извиках сервитьора.

— Два пъти ром с кола — казах, — едното за мен, — посочих, — другото за него.

Питиетата пристигнаха. Оня си седеше с неговото в сепарето, а аз си седях с моето на масата.

Тогава чух сирената. Ако не можеш да я чуеш, значи е за теб.

Изпих си питието, поисках сметката, платих с картата, оставих двадесет процента бакшиш и излязох.

28

На другия ден бях в офиса. Качих си краката на бюрото и запалих една хубава пура. Смятах, че съм постигнал успех. Бях разрешил един случай. Бях изгубил двама клиенти, но бях разрешил случай. Но все още не бях на чисто. Все още оставаше Червеният Врабец. Както й Джак Бас и Синди. Не бях се оправил още и с Хал Гроувърс и онзи космически пришълец, Джини Нитро. Мислите ми скачаха от Синди Бас на Джини Нитро. Приятни мисли. И все пак е хитро да седиш в заслона и да чакаш патиците да прелетят.

Замислих се върху разрешаването на проблеми в живота. Хората, които достигаха до решенията на нещата обикновено са много упорити и имат известен късмет. Ако постоянстваш достатъчно дълго, добрият късмет обикновено се появява. И все пак повечето хора не умеят да чакат достатъчно дълго късмета си и затова не успяват. Но не и Билейн. Той не е някакъв захаросан задник. Висш пилотаж. Игра. Може би малко мързелив. Но надарен.

Дръпнах горното дясно чекмедже, намерих водката и си позволих една глътка. За победата. Победителят пише книгата на историята, заобиколен от прекрасни девици…

Телефонът иззвъня. Вдигнах го.

— Билейн, слуша.

— Все още не си ме видял откъм истинската ми страна — каза женски глас. Беше лейди Смърт.

— Виж, скъпа, не можем ли да се договорим?

— Никога не е правено, Билейн.

— Да направим прецедент, да опитаме, лейди.

— Никакъв хазарт, Билейн.

— Е, добре, но какво ще кажеш да ми определиш среща, нали разбираш, С.С.?

— Какво е това?

— Среща за Смърт.

— Какъв е смисълът?

— Ще мога да се подготвя, лейди.

— Всички хора трябва да са готови за това, Билейн.

— Но не са, мадам, забравят, пренебрегват го или са прекалено тъпи, за да мислят за това.

— Това не ме интересува, Билейн.

— А какво ви интересува, лейди?

— Работата ми.

— И мен, лейди, ме интересува само работата ми.

— Е, това е добре, дебеланко. Обадих ти се само да разбереш, че не съм те забравила…

— А, много благодаря, лейди, вие наистина направихте деня ми по-щастлив.

— До скоро, Билейн…

Тя затвори.

Винаги ще се намери някой, който да ти скапе деня, ако не и живота. Изгасих си пурата, сложих си бомбето, излязох, заключих вратата, отидох до асансьора и го взех надолу. На улицата спрях и се загледах в хората. Стомахът ми се сви и аз изминах половин пряка надолу до един бар, „Затъмнение“, влязох и седнах на един стол пред бара. Трябваше да помисля. Имах да разреша няколко случая, а не знаех откъде да започна. Поръчах си уиски с лимон, смесено с бира. Всъщност ми се искаше да легна някъде и да спя поне две седмици. Играта започваше да ме скапва. По едно време имаше малко раздвижване. Не много, но го имаше. Не е за разказване. Три пъти женен, три пъти развеждан. Роден и готов да умре. Не правех нищо друго, освен да се опитвам да разреша случаи, с които никой друг не би се захванал. Не заради хонорара.

Някакъв тип в края на бара постоянно ме гледаше. Усещах погледа му. В заведението бяхме само тримата — аз, той и бармана. Изпих си питието и извиках бармана за още едно. Цялото лице на бармана беше покрито с косми.

— Същото, а? — попита той.

— Да — казах аз, — само че по-силно.

— За същата цена? — попита той.

— Както го направиш — отговорих.

— Какво означава това?

— Не знаеш ли, барман?

— Не…

— Ами, докато ми приготвяш питието, си мисли за него.

Той се отдалечи.

Типът в края на бара улови погледа ми, помаха и извика:

— Как си, Еди?

— Не съм Еди — му казах аз.

— Приличаш на Еди — каза той.

— Въобще не ме интересува дали приличам или не на Еди — отговорих.

— Белята ли си търсиш? — попита той.

— Да — казах, — ще ми я докараш ли.

Барманът ми донесе питието, взе част от парите, които бях оставил на бара и каза:

— Не мисля, че сте особено любезен.

— Кой ти каза, че можеш да мислиш? — попитах аз.

— Не съм длъжен да ви сервирам — каза той.

— Ако не искаш парите, ще ги задържа.

— Не искам да сте толкова зъл…

— А колко, кажи ми…

— НЕ МУ СЕРВИРАЙ ПОВЕЧЕ! — изкрещя оня в края на бара.

— Само да си казал още една дума и ще си навра крака в задника ти! Така ще те подуя, че цял живот няма да можеш да се оправиш от съсиреци.

Типът само плахо се усмихна. Барманът все още стоеше пред мен.

— Виж — казах му аз, — влязох тук само за да изпия на спокойствие едно питие, а вие започнахте да ме затрупвате с глупости! Между другото, да си виждал Червеният Врабец?

— Червеният Врабец? Какво е това?

— Ще разбереш като го видиш. По дяволите, няма значение.

Изпих си питието и излязох. На улицата се почувствах по-добре. Тръгнах по нея. Нещо трябваше да поддаде, но това нямаше да бъда аз. Започнах да броя глупаците, които минаваха край мен. За две минути и половина стигнах до петдесет и влязох в следващия бар.

29

Влязох и седнах на един стол пред бара. Барманът дойде.

— Здравей, Еди — каза той.

— Не съм Еди — му казах аз.

— Аз съм Еди — каза той.

— Ти да не се бъзикаш с мен?

— Не, ти се бъзикаш.

— Виж, барман, аз съм миролюбив човек. Сравнително нормален. Не си падам да мириша подмишници и не нося дамско бельо. Но където и да отида, някой веднага ме напада, не ме оставят намира. Защо става така?

— Мисля, че по някакъв начин го предизвикваш.

— Е, Еди, спри да мислиш и виж дали можеш да ми приготвиш двойна водка с тоник и малко лимон.

— Нямаме лимон.

— Не, имате. Оттук го виждам.

— Този лимон не е за теб.

— Така ли? А за кого е? За Елизабет Тейлър? Е, ако искаш тази нощ да си спиш в леглото, аз ще си получа лимона. В питието. Пронто.

— Така ли? К’во ще направиш? Кой ще ти помогне?

— Още една дума, пич, и ще имаш проблеми с дишането.

Той стоеше, гледаше ме и се чудеше дали да продължи. Премигна, после разумно се отдалечи и се зае с питието ми. Внимателно го наблюдавах. Нямаше никакви номера. Донесе ми питието.

— Шегувах се, господине, не понасяте ли майтап?

— Зависи как е поднесен.

Еди отново се отдалечи и застана при долния край на бара.

Вдигнах питието и го обърнах на един дъх. Изкарах една банкнота. Взех лимона и го изстисках върху нея. После увих банкнотата около лимона и го търкулнах по бара към бармана. Той спря пред него. Барманът го погледна. Бавно се изправих, раздвижих си малко врата, обърнах се и излязох. Реших да се върна в офиса. Имах работа. Очите ми бяха сини и освен мен никой друг не ме обичаше. Тръгнах като си тананиках любимата си мелодия от „Кармен“.

30

Отключих вратата на офиса, отворих я и я видях — Джини Нитро; тя седеше на бюрото, беше си кръстосала краката и чакаше.

— Билейн, ти, жалък пияницо, как си? — усмихна се тя.

Изглеждаше страхотно. Разбирах притесненията на Гроувърс. Но какво значение имаше, ако е космически пришълец? От начина, по който изглеждаше, на човек му се приискваше да има повече от този тип около себе си. Но Гроувърс ми беше клиент. Трябваше да я оправя, да я разкарам, да я извадя от играта. Нямах почивка. Вечно бях по следите на някого.

Заобиколих бюрото, стоварих се на стола, хвърлих бомбето си на закачалката, запалих пура и въздъхнах. Джини Нитро си седеше на бюрото и чакаше.

— Щом питаш, Джини, да ти кажа, добре съм.

— Дошла съм да сключа с теб сделка, Билейн.

— По-скоро бих изслушал соната от Скарлати.

— От кога не си бил с жена?

— Има ли значение?

— Да, за теб.

— А ако няма?

— А ако има?

— Да не ми предлагаш тялото си, Джини?

— Може би.

— Какво означава може би? Или го правиш, или не.

— Тялото ми е част от сделката.

— Каква е тя.

Джини скокна от бюрото и започна да се разхожда из стаята. Изглеждаше много добре.

— Билейн — каза тя, без да спре да се движи, — аз съм част от първата вълна на инвазия от космоса. Ние ще завземем земята.

— Защо?

— Аз съм от планетата Зарос. Тя е пренаселена и именно за това ни е нужна Земята.

— Ами тогава защо просто не дойдете? Вие съвсем приличате на хора. Никой не би разбрал.

Джини спря да крачи и ме погледна.

— Ние не изглеждаме така, Билейн. Това, което виждаш, е само един мираж.

Тя се приближи и отново седна на бюрото ми.

— А как изглеждате в действителност? — попитах аз.

— Така — каза тя.

Проблесна пурпурна светлина. Погледнах на бюрото. И там беше това нещо. То беше малко по-голямо от средна по големина змия, само че беше покрито с твърда четина и в центъра му имаше кръгла, влажна очна ябълка с едно око. На главата си то нямаше очи, а само тъничка уста. Наистина беше отвратително. Грабнах телефона, вдигнах го високо и силно го стоварих отгоре му. Не уцелих. Нещото се беше плъзнало на една страна. То запълзя надолу по килима. Спуснах се след него да го размажа с обувка. Отново проблесна пурпурна светлина и се появи Джини.

— Глупак такъв — каза тя, — ти се опита да ме убиеш. Не ме ядосвай или ще те очистя!

Очите й проблясваха.

— Добре, скъпа, добре, само малко се обърках. Съжалявам.

— Добре, да забравим. И така, ние сме авангарда изпратен да разузнае дали земята е подходяща за нашето свръхнаселение. Но смятаме, че ще е разумно да привлечем някои от хората към нашата Кауза. Като теб например.

— Защо мен?

— Ти си идеалният тип — наивен, егоцентричен и безхарактерен.

— Ами Гроувърс? Той пък защо? А мъртъвците? Гроувърс за какво ви е?

Джини се засмя.

— Той не ни трябва. Ние просто се приземихме там. Малко се привързах към него, просто лек флирт, занимавка…

— Ами аз? Да не си падаш по мен, скъпа?

— Ти си нужен за Каузата.

Тя се приближи до мен. Бях абсолютно омагьосан. Тялото й беше до моето, притиснахме се един до друг. Прегърнахме се и устните ни се сляха. Езикът й се втурна в устата ми, беше горещ и шаваше като малко змийче.

Отблъснах я.

— Не — казах аз, — съжалявам, не мога!

Тя ме погледна.

— Какво има, Билейн? Да не си твърде стар?

— Не е това, скъпа…

— А какво е?

— Не искам да те нараня…

— Кажи ми, Билейн…

— Ами, ти може отново да се превърнеш на онова грозно нещо с издатината по средата и едното око…

— Дебело копеле, заронианците са красиви!

— Знаех, че няма да разбереш…

Върнах се зад бюрото, седнах, отворих чекмеджето, извадих половинката водка, отвъртях капачката и ударих една глътка.

— Как дойдохте на земята? — попитах Джини.

— С космическа тръба.

— Космическа тръба, а? Колко бяхте?

— Шестима.

— Не знам дали бих могъл да ти помогна, скъпа…

— Ще ми помогнеш, Билейн.

— А ако не го направя.

— Ще умреш.

— Боже, първо лейди Смърт. А сега и ти. И всяка ме заплашва със смърт. Е, може би ще трябва и аз да кажа нещо по въпроса!

Бръкнах в чекмеджето за лугера. Взех го. Свалих предпазителя и го насочих към нея.

— С това нещо ще те запратя обратно чак в Зарос, скъпа!

— Давай, дръпни спусъка!

— Какво?

— Казах, дръпни спусъка, Билейн!

— Да не мислиш, че няма да го направя?

Усетих как слепоочията ми започнаха да се изпотяват.

— Да не мислиш, че няма да го направя? — повторих аз.

Джини само ми се усмихна.

— Дръпни тъпия спусък, Билейн!

Цялото ми лице се покри с пот.

— Моля те, върни се в Зарос, скъпа!

— НЕ!

Дръпнах спусъка. Пистолетът изтрещя й отскочи в ръката ми. Изтрих потта от очите си и погледнах.

Джини си стоеше на мястото и се усмихваше. Погледнах по-добре. Тя имаше нещо в устата си. Това беше куршумът. Беше го хванала със зъбите си. Тя дойде до бюрото и спря. После изплю куршума в пепелника.

— Скъпа — казах аз, — с този номер можем да направим много пари! Можем да се обединим! Можем да станем богати! Помисли върху това!

— Въобще не ме интересува, Билейн. Това би било злоупотреба със силата ми.

Ударих още една глътка водка. Наистина имах проблем с Джини.

— Е — каза тя, — независимо дали това ти харесва, аз те привличам за нашата Кауза, Каузата на Зарос. Ние все още преразглеждаме плана си да населим земята. Ще се свържем с теб и ще те осведомим за намеренията си.

— Виж, Джини, не можете ли да хванете някой друг за тази работа?

Тя се усмихна.

— Билейн, ти си Избран!

Проблесна пурпурна светлина и тя изчезна.

31

Обадих се на Гроувърс. Той вдигна.

— Как е работата, Гроувърс?

— Стабилно — каза той, — тук няма спад.

— Твоят случай с Джини Нитро е приключен. Тя повече няма да ти досажда. Ще ти изпратя по пощата сметка за последните разноски.

— Последни разноски? Да не се опитваш да ме изнудваш?

— Гроувърс, отървах те от тази извънземна. Сега си плати.

— Добре, добре… но как го направи?

— Търговска тайна, сладур.

— Добре, предполагам, че трябва да съм ти благодарен.

— Не предполагай, просто бъди. И си плати сметката, ако не искаш да използваш някой от чамовите си ковчези. Или може би предпочиташ орех?

— Ами, да видим… — започна той.

Въздъхнах и затворих.

Качих си краката на бюрото. Напредвах. Оставаше ми само да ковна задника на Синди Бас и да намеря Червеният Врабец. Разбира се Джини Нитро сега беше мой проблем. Бях станал клиент на самия себе си. Но Селин и Гроувърс бяха история. В известен смисъл бях започнал да се чувствам наистина като професионалист. Но преди да мога да се отпусна, лейди Смърт отново нахлу в съзнанието ми. Не можех да се освободя.

Телефонът иззвъня, вдигнах го. Беше лейди Смърт.

— Все още съм тук, Билейн.

— Защо не си вземеш почивка, скъпа?

— Не мога. Прекалено много харесвам работата си.

— Слушай, мога ли да ти задам един въпрос?

— Разбира се.

— Само на земята ли работиш?

— Какво имаш предвид?

— Ами, искам да кажа, работата ти включва ли, да кажем, ъ… космически пришълци?

— Разбира се. Космически пришълци, червеи, кучета, бълхи, лъвове, паяци, каквото щеш.

— Това е добре.

— Кое е добре?

— Че работиш с космически пришълци.

— Отегчаваш ме, Билейн.

— Радвам се да го чуя, скъпа.

— Слушай, имам да свърша малко работа…

— Само ми отговори на един въпрос…

— Може би. Какъв е той?

— Как можеш да убиеш космически пришълец?

— Без проблем.

— Куршумът не върши работа. Какво използваш?

— Това е търговска тайна, Билейн.

— Можеш да ми кажеш, скъпа, ще мълча до гроб.

— Дебеланко — каза тя, преди да затвори, — мога да се погрижа за това заради теб.

Оставих слушалката и отново си качих краката на масата. Боже, шест космически пришълци дебнат наоколо и се опитват да ме вербуват за Каузата си. Трябваше да уведомя органите на властта. Сигурно щях да сторя голямо добро. Но по-добре да се оправех сам. Изглеждаше дяволски трудно. Може би трябваше да му отделя известно време. Отвих капачката на водката и отпих малка глътка. Все пак оставаха Червеният Врабец и Синди Бас. Извадих монета и я хвърлих във въздуха: ези — Червеният Врабец, тура — Синди Бас. Падна се тура. Усмихнах се, облегнах се на стола и се замислих за нея: Синди Бас. Да я ковна.

32

Е, за да отпразнувам напредъка си като вероятно най-великият детектив в Ел Ей, аз заключих офиса, взех асансьора надолу и излязох на улицата. Тръгнах на юг, стигнах булевард Сънсет и тръгнах по него. Проблемът със Сънсет беше, че наоколо нямаше много барове. Продължих надолу. Накрая стигнах до един бар, долнопробно местенце. Не ми се сядаше на бара. Седнах в едно сепаре. Сервитьорката дойде. Беше с минипола, високи токчета, прозрачна блуза и сутиен с подплънки. Всичко при нея беше прекалено малко: облеклото, светът, мозъкът. Лицето й беше твърдо като стомана. Когато се усмихна, заболя. Заболя и нея, и мене. Не спираше да се усмихва. Усмивката й беше толкова фалшива, че космите по ръцете ми настръхнаха. Отместих поглед.

— Здрасти, сладурче! — каза тя. — К’во ще бъде?

Не поглеждах лицето й. Гледах корема й. Той беше открит. На пъпа й беше залепена червена хартиена розичка. Говорех на розичка.

— Водка и тоник с лимон.

— Разбира се, сладурче!

Тя заситни към бара, като се опитваше да си върти кифлата привлекателно. Не се получаваше.

Изведнъж започнах да се потискам.

Недей, недей, Билейн, казах сам на себе си.

Не се послушах. Всички бяха преебани. Нямаше победители. Победителите бяха само привидни. Всички преследвахме едно голямо нищо. Ден след ден. Оцеляването сякаш беше единствената необходимост. Но това не беше достатъчно. Не и когато лейди Смърт те очакваше. Побърквах се само при мисълта за това.

„Не мисли за това, Билейн!“ — казах си сам.

Пак не се послушах.

Сервитьорката донесе питието ми. Сложих на масата една банкнота. Тя я взе.

— Благодаря, сладурче!

— Чакай — казах, — върни ми рестото.

— Няма ресто.

— Тогава смятай, че бакшишът ти е включен вътре.

Очите й се разтвориха широко. Те бяха празни.

— Абе к’ъв си ти, бе, да не си някакъв шибан каубой?

— Какво е каубой?

— Не знаеш какво е шибан каубой?

— Не.

— Това е някой, който иска да му пуснат гратис.

— Сама ли го измисли?

— Не. Така ги наричат момичетата.

— Кои момичета? Каубойките?

— Господине, да не ви е влязла конска муха в задника или нещо друго?

— Най-вероятно „нещо друго“.

— МЕРИ ЛУ! — разнесе се силен глас. — ТОЗИ ЗАДНИК ДА НЕ ТИ СЪЗДАВА ПРОБЛЕМИ?

Беше барманът, дребен тип с виснали вежди.

— Не се притеснявай, Анди, аз ще се оправя с този задник.

— Тъй ли, Мери Лу — казах аз, — сигурно си се оправила с много задници.

— АБЕ, КУРОБЛИЖЕЦ! — изкрещя тя.

Видях как Висналите Вежди прескочи бара. Добро изпълнение за тип от неговия калибър. Обърнах питието и се изправих да го посрещна. Свих се, избегнах десния му удар и забих коляно в слабините му. Той падна и се претърколи на пода. Ритнах го в задника и излязох на булевард Сънсет.

Късметът ми по баровете все повече и повече започваше да ми изневерява.

33

И тъй, аз се прибрах вкъщи, започнах да пия и така измина останалата част от деня и нощта.

Събудих се към пладне, оправих това, което беше останало, измих си зъбите, избръснах се и се замислих. Не беше чак толкова лошо. Не беше кой знае какво. Облякох се. Сложих едно яйце да се вари. Изпих чаша, наполовина пълна с доматен сок, наполовина с бира. Изстудих яйцето под студената вода, обелих го, изядох го и се почувствах готов за действие, какъвто всъщност винаги съм бил.

Вдигнах телефона и се обадих в офиса на Джак Бас. Казах му кой се обажда. Това изглежда не го зарадва много.

— Джак — казах му аз, — спомняш ли си французина, за който ти говорих?

— Да? Какво за него?

— Изкарах го от играта.

— Как?

— Мъртъв е.

— Добре. Той ли беше?

— Е, той имаше връзка с нея.

— Връзка? Какво по дяволите искаш да кажеш с това?

— Не искам да те нараня.

— Опитай, Билейн.

— Слушай, аз се опитвам да прикова задника на Синди. За това ме нае. Нали?

— Не знам защо те наех. Мисля, че това беше грешка.

— Джак, оправих французина. Той е мъртъв.

— И докъде стигнахме?

— Той вече не може да я праска.

— Правил ли го е?

— Джак…

— А ти? Всички тия глупости за „ще й ковна гъза“! Ти да не си някакъв извратен?

— Виж какво, плътно съм по следите на Синди. Трябват ни сигурни доказателства.

— Ами давай тогава!

— Близо сме, Джак. Скоро ще е. Повярвай ми.

— Значи има още някой, освен французина?

— Така мисля.

— Така мислиш? Така мислиш? По дяволите, плащам ти добри пари. Изминаха няколко седмици, а всичко, което можеш да ми кажеш е, че има някакъв мъртъв французин и „така мисля“? Въртиш се на едно място! Искам действие! Искам доказателства! Искам да разнищиш тази работа!

— Трябват ми седем дни, Джак.

— Имаш шест.

— Шест дена, Джак.

Телефонът в неговия край замлъкна. После той отново заговори.

— Добре. След час тръгвам за летището. Имам работа на изток. Ще се върна след шест дни.

— Всичко ще бъде готово, сладур.

— Не ме наричай „сладур“. Какви са тия глупости?

— Просто словесен похват…

— Оправи тази бъркотия или ще се видим в ада, копеле такова!

— На мен ли говориш, Джак?

Слушалката замлъкна. Беше ми затворил. Копелето.

Е… време беше да се захвана за работа…

34

И така, бях паркирал на една трета пряка по-надолу от къщата на Бас. Беше следобед, не, беше вечер, около осем часа. Червеният мерцедес на Синди беше на алеята. Надушвах нещо. Нещо щеше да се случи. Усещах го във въздуха. Изгасих си пурата. Взех телефона на колата и се обадих да разбера резултатите от деветото надбягване. Отново бях загубил.

Животът скапваше. Почувствах се потиснат и изтощен. Краката ме боляха.

Синди вероятно гледаше вътре някоя тъпотия по телевизията и кръстосала топлите си крака се смееше на нещо глупаво и тривиално. Тогава се сетих за Джини Нитро и петте й извънземни приятелчета. Те искаха да ме завербуват. Не се продавах. Трябваше да разбия тази банда. Трябваше да има начин. Може би ако успеех да намеря Червеният Врабец, той щеше да ми изпее отговора. Да не бях откачил. Всичко това действително ли се случваше?

Взех телефона и се обадих на Джон Бартън. Той вдигна.

— Слушай, Джон, обажда се Билейн. Имам трудности с намирането на Червеният Врабец. Може би ще е по-добре да си намериш друг човек.

— Не, Билейн, аз ти вярвам, ти ще успееш.

— Наистина ли мислиш така?

— Не се съмнявам.

— Е, тогава ще опитам.

— Правилно.

— Ще ти се обадя, ако стигна до нещо.

— Добре. Лека нощ.

Той затвори. Готин тип.

Заех се отново да си запаля пурата. Едва не я изплюх. Синди Бас излизаше от къщата. Тя отиде до колата си и се качи в нея.

Скъпа, скъпа, води ме.

Тя запали, включи светлините и излезе на заден от алеята. Изправи колата и пое на север. Следвах я на около половин пряка разстояние. После тя сви по главното шосе — магистралата Пасифик Коуст, ако трябва да бъда по-точен. Пое на юг. Следвах я на около три коли разстояние. Тя премина през едно кръстовище, а на мен ми светна червено. Трябваше да мина. Едва не стана катастрофа. Чух клаксони и някой ме нарече задник. На хората им липсва оригиналност.

Отново я следвах на три коли разстояние. Тя се движеше в дясното платно. Започна да намалява и сви към един мотел. Мотел „Хънидюнс“. Колко сладко. Спря пред номер девет. Аз продължих до номер седем, спрях, изгасих светлините и зачаках.

Тя слезе, тръгна по пътеката, стигна до вратата и почука. Вратата се отвори и на прага се появи някакъв тип. О, Синди!

Мъжът стоеше на светло и аз можех да го разгледам. Изглеждаше добре. Нямам предвид на мен. Но на нея, сигурно. Беше млад. Голобрад, с тънки вежди и дълга коса. Всъщност, стори ми се, че имаше малка плитка. Сещате се за какво говоря. Косата му беше хваната. Истински задник. Те се прегърнаха на вратата. Последва нещо като целувка. Чух Синди да се смее. После тя влезе и вратата се затвори.

Грабнах камерата и тръгнах към офиса. Влязох. Вътре нямаше никой. Имаше малко бюро. Звънец. Натиснах звънеца. Нищо. Натиснах го по-силно, шест пъти поред.

Появи се някакъв дърт пръдльо. Беше бос и носеше дълга нощница и чорап на главата.

— А-ха — казах аз, — приготвили сме се хубавичко да си поспим, а?

— Може и да съм, може и да не съм. Теб какво те засяга?

— Не исках да ви засегна, господине. Трябва ми стая. Имате ли свободна?

— Да не си сводник?

— О, не, господине.

— Да не продаваш наркотици?

— Не, господине.

— По-добре да продаваше. Трябва ми малко кока.

— Продавам библии, господине.

— Това е отвратително!

— Просто се опитваме да разнесем словото по земята.

— Е, не разнасяйте тия лайна наоколо.

— Както желаете.

— Майната му.

— Е, господине, трябва ми стая.

— Имаме две. Номер осем и номер три.

— Номер осем ли казахте.

— Казах номер осем и номер три. Не чуваш ли добре?

— Ще взема номер осем.

— Тридесет и пет кинта. В брой.

Изкарах парите. Той ги взе и хвърли на бюрото ключа.

— Няма ли да получа разписка?

— Какво?

— Разписка.

— Кажи го буква по буква.

— Не мога.

— Тогава няма да получиш.

Взех ключа, излязох, отидох до номер осем и отключих вратата. Приятно местенце. Ако си нямаш дом.

В кухнята намерих чаша. Взех я оттам и я прилепих до стената към номер девет. Късмет. Можех да ги чуя.

— Били — чух да казва Синди Бас, — дай да не бързаме. Искам първо малко да си поговорим.

— Можем да си говорим и след това — каза Били. — Тоя шомпол тук трябва да го вкарам в действие. Трябва ми плът, а не думи!

— Трябва първо да взема един душ, Били.

— Душ? Абе ти к’во си пра’ила, да не си бачкала в градината?

— О, Били, толкова си забавен!

— Добре, върви да вземеш душ! Ще метна малко ледена вода на тая кобра!

— О, Били, ха-ха-ха!

Усмихнах се за първи път от седмици насам.

Щях да я ковна.

35

Държах чашата прилепена до стената и слушах. Чух как потече водата в банята. Бедният Джак Бас, той беше прав. Но така беше с всички, ту бяха прави, ту грешаха и т.н. И какво значение имаше кой кого чука? Накрая си беше все същата тъпня. Чукане, чукане, чукане. Ами, хората се привързват. Щом веднъж им прережеш пъпната връв, те започват да се привързват към други неща. Образ, звук, секс, пари, миражи, майки, мастурбация, убийство и понеделнично-сутрешен махмурлук.

Свалих чашата, бръкнах в сакото, извадих четвъртинката джин и отпих малко. Това винаги прогонваше бръмбарите от главата ми.

Замислих се над нещо друго. Ето аз се готвех да нахлуя и да заснема как двама души се чукат, а нямах никакво желание за това. Това беше просто професия, начин да си платя наема, питиетата, просто изчакване на последния ден или нощ. Маркиране на времето. Каква глупост. Ако бях велик философ, щях да кажа на хората какви сме глупаци, безсмислено висим наоколо и дишаме въздуха.

По дяволите, започнах да се потискам. Ударих още една глътчица джин и отново прилепих чашата до стената. Тя навярно тъкмо излизаше от банята.

— Свети боже — каза той, — ти си не по-малка от десет лайняни тухлени къщи!

— О, Били, наистина ли мислиш така?

— Нали току-що го казах?

— Ти казваш толкова сладки неща, Били.

— Имам пред вид, гледай само к’ви гърди! Би трябвало веднага да се проснеш по лице, но предполагам само големият ти задник те предпазва да не го сториш.

— О, отзад не съм голяма, Били.

— Скъпа, това не е „отзад“! Това нещо там си е цял самосвал натоварен с желе, конфитюр и кнедли!

— Но, Били, какво ще кажеш за самата мен? Ами това, което е вътре в мен?

— Скъпа, не виждаш ли това нещо, дето потрепва и се вълнува пред мен? Аз ще бъда вътре в теб!

— Били, мисля, че промених решението си…

— Скъпа, няма какво да променяш! Ела тук! Възкачи се на тази Кула на Мощта!

Свалих чашата от стената, проверих камерата, измъкнах се през вратата и се запътих към верандата на номер девет. Вратата не ми създаде особени проблеми. Отворих я с „Виза“ картата.

Чух как пружините в спалнята молеха за милост. Включих камерата и се втурнах вътре. Успях. Били се тресеше със скоростта на десет заека. Той успя по някакъв начин да ме забележи. Претърколи се и скочи на пода. Устата му висеше отворена. В първия момент беше доста изненадан, а във втория — доста нервиран. Естествено.

Той ме гледаше.

— По дяволите, какво е това. Какво ДА ГО ЕБА е това?

Синди седеше в леглото.

— Той е детектив, Били. И е откачен. Нахлу веднъж, когато с Джак работехме и започна да ни снима. Той е абсолютно откачен, Били.

Погледнах я.

— Млъквай, Синди! Ето това е! Накрая ти приковах задника!

Били тръгна към мен.

— Хей, приятел, да не си мислиш, че ще те оставя да се измъкнеш жив оттук?

— О, ама разбира се бе, Биленце, няма да имам никакъв проблем да си тръгна, ама никакъв.

— Кой ти каза?

— Това приятелче.

Аз извадих тридесет и два милиметровия от кобура под мишницата си.

— Това неща няма да ме спре.

— Опитай, бе, боклук!

Той продължи бавно да се приближава.

— Убил съм трима, Били. Четвъртият няма да е от значение!

— Лъжец, лъжец — усмихна се той като продължаваше да се приближава, — гащичките ти са подгизнали!

— Още една крачка, попръцковец такъв, и това ще е краят!

Той пристъпи. Стрелях.

Той остана на едно място. После бръкна в пъпа си и извади куршума. Нямаше никаква кръв, на мястото нямаше дори и следа от рана.

— Куршумите нямат значение за мен — каза той, — нито пък ти.

Той взе пистолета от ръката ми и го запрати в ъгъла на стаята.

— Сега сме само двамата — каза той.

— Виж какво, приятел, дай да поговорим. Можеш да вземеш камерата. Аз се оттеглям от бизнеса. Повече никога няма да ме видиш.

— Знам, че няма, защото ще те убия!

— Да — обади се Синди от леглото, — убий този скапан боклук!

Погледнах я.

— Ти стой настрана, Синди, това е работа между джентълмена и мен.

Погледнах Били.

— Нали така, Били?

— Да — отвърна той.

После ме вдигна и ме запрати през стаята. Аз се ударих в стената и паднах на пода.

— Били — казах аз, — дай да не позволяваме един голям задник, в който е бил вече половината град да предизвиква лоши чувства между нас!

Били се засмя и тръгна към мен.

36

Тогава се сетих. Тоя тип беше един от космическите пришълци. Ето защо куршумът не му подейства.

Изправих се и се облегнах до стената.

— Знам кой си, Били! — извиках аз.

Той спря.

— Така ли, дай да чуем.

— Ти си космически пришълец!

Синди се засмя.

— Нали ти казах, че тоя е откачен!

Погледнах я.

— Този тип е само едно змиеподобно нещо с козина и голямо око. Това, в което се крие, прилича на човешко тяло, но е просто един мираж.

Били стоеше и ме гледаше.

— Къде го срещна, Синди? — попитах аз.

— В един бар. Но не вярвам на тия глупости. Той не е никакъв космически пришълец.

— Попитай го.

Синди отново се засмя.

— Добре, Били, ти космически пришълец ли си?

— Ъ? — отвърна той.

— Видя ли, видя ли! — й казах аз.

Били я погледна.

— Да не би вярваш на тоя откачен?

— Разбира се, че не, Били. А сега, давай, довърши го!

— Добре, скъпа…

Били тръгна към мен. Тогава в стаята проблесна пурпурна светлина и се появи Джини Нитро.

— Джини — каза Били, — аз…

— Млъквай, копеле такова! — каза Джини.

— Какво по дяволите става тук? — попита Синди и започна да се облича. Били беше все още по гол задник.

— Ти, копеле — каза Джини, — казах ти да не се сприятеляваш с хора!

— Скъпа, не можах да устоя, възбудих се. Седях си една нощ в бара, когато вътре влезе това парче.

— Заповедта беше Никакъв секс със земляни!

— Джини, ти знаеш, че си единствена за мен. Само че ти беше заета и всичко останало…

— Ти си го потърси, Били!

Тя насочи дясната си ръка към него.

— Недей, Джини, недей!

Проблесна пурпурна светлина и в същия миг Били се превърна в космата змия с влажно око и запълзя бързо по пода. Джини още веднъж насочи дясната си ръка към него, отново проблесна светлина, придружена с тътен, и Били, космическият пришълец, изчезна.

— Не мога да повярвам на очите си! — каза Синди.

— Да — казах аз, — знам.

Тогава Джини ме погледна.

— Не забравяй, Билейн, че си избран за Каузата, Каузата на Зарос.

— Да — казах, — не мога да забравя.

За трети път проблесна пурпурна светлина и Джини изчезна.

Синди вече се беше облякла, но все още беше в шок.

— Не мога да повярвам на очите си.

— Скъпа, Джак ме нае да оправя това, което беше забъркала и тъкмо това направих.

— Трябва да се разкарам от тук! — каза тя.

— Направи го. И не забравяй, какво съм записал на тази камера. Кротувай или ще го пусна на Джак.

— Добре — въздъхна тя, — ти спечели.

— Аз съм най-великият детектив в Ел Ей. Това вече трябва да ти е ясно.

— Виж, Билейн, имам нещо, което мога да ти дам за тази камера.

— Ъ?

— Знаеш какво имам пред вид.

— Не, не, Синди, не можеш да ме купиш. Въпреки че е много мило.

— Да ти го начукам, дебелако! — каза тя. Обърна се и тръгна към вратата. Гледах как се движат тези невероятни бедра.

— Синди! — казах, — чакай за минута!

Тя се обърна с усмивка.

— Да?

— Няма значение. Продължавай…

Тя излезе.

Влязох в банята и се облекчих, нямам пред вид, че се изсрах. Но бях истински професионалист. Още един случай беше разрешен.

37

На другия ден се обадих от офиса на Джак Бас.

— Все още ли искаш да се разведеш със Синди, Джак?

— Не знам. Хвана ли нещо?

— Да го кажем така, двамата джентълмени, с които тя имаше връзка са вече мъртви.

— Връзка. Какво по дяволите искаш да кажеш с това „връзка“.

— Джак, моля те, тези типове са вече мъртви, това бяха един французин и един космически пришълец.

— Космически пришълец? С какви глупости ме баламосваш?

— Не са глупости, Джак. Нападнали са ни няколко извънземни същества от Зарос. Тя е срещнала един от тях в някакъв бар. Доста надарено приятелче.

— Мъртъв ли е?

— Да, и двамата с французина, както вече казах.

— Ти си убил хора?

— Джак, тия типове вече ги няма. Синди повече няма да ти кръшка. Можеш да се отпуснеш.

— Откъде бих могъл да знам, че повече няма да ми кръшка?

— Не се притеснявай. Козът е в мен. Няма да ти кръшка.

— Ти си заснел нещо с камерата, което тя не иска аз да видя, така ли е?

— Може и да е така, а може и да не е. Нека да го кажем така, че аз мога да й ковна задника с това, ако тя го направи.

— Но аз искам тя да е с мен заради самия мен, а не заради някакъв шантаж.

— Шантаж, мантаж, тя повече няма да ти кръшка, Джак. Аз разкарах партньорите й и тя ще държи занапред пликчетата си на задника. Какво повече ти трябва? Може би дори ще започне да те харесва. Дай й шанс да се върне. Млада е, искало й се е малко да побуйства, какво пък чак толкова.

— С космически пришълец?

— Бъди доволен. Никой няма да разбере кой е бил той. Сякаш никога не се е случвало.

— Но се е. Казваш, че бил доста надарен. Колко надарен беше?

— Трудно е да се каже. Той работеше…

— И ти гледаше?

— Аз ги спрях.

— Ами французинът? И той ли беше доста надарен?

— Джак, и двамата са вече мъртви. Забрави за тая работа. След няколко дена ще получиш сметката ми по пощата.

— Има нещо в цялата тази работа, което не ми дава мира.

— Тя повече няма да го прави, Джак.

— Ами ако го направи?

— Няма, защото знае, че мога да й ковна задника.

— Ето че отново започваш. Ти да не си я чукал?

— Джак, Джак, Джак, моля те! Аз съм професионалист.

— И тези типове са мъртви? Откъде мога да бъда сигурен?

— Джак, ще го разбереш от поведението й. А сега спри да се тревожиш. Има ли нещо друго, което бих могъл да разреша? Аз съм най-добрият детектив в Ел Ей.

— В момента нямам нищо.

— Добре, Джак, приятен ден.

— Да, да…

Затворих.

Отворих чекмеджето на бюрото, изкарах водката и ударих една глътка. Нещата се оправяха. Оставаше ми единствено да намеря Червеният Врабец. Както и да внимавам да не се забърквам повече с космическите пришълци. Или с лейди Смърт.

Ударих още една глътка водка. И си позволих да се почувствам добре. За малко.

38

След това позвъних на Джон Бартън. Той ръководеше едно издателство на север.

— Тук е Билейн, Джон…

— Радвам се да те чуя, Ник. Как вървят нещата?

— Малко бавничко, Джон. Трябва ми малко повече информация за този червен Врабец.

— Ами, ние искаме да направим Червеният Врабец символ на нашата компания. Да го направим наистина много известен. Но чух, че съществувал и друг червен Врабец. Ако това е така, то ние трябва да го намерим.

— Това ли е всичко, което имаш.

— Ами, може би също така… предчувствие…

— Някога виждал ли си този червен Врабец?

— Чувам, че е бил забелязван.

— Чуваш? А чу ли къде?

— Секретни източници. Не мога да им давам гласност.

— Да предположим, че открия тази птица? Какво искаш да направя. Да я сложа в клетка?

— Не, само ми намери някакво истинско доказателство, че тя съществува. За да задоволиш любопитството ми.

— Ами ако никога не я намеря?

— Ако съществува, ще я намериш. Аз ти вярвам.

— Слушай, това е най-шибаният случай, с който някога съм се захващал.

— Винаги съм казвал, че ти си велик детектив. Заради мен ще го докажеш. Ще откриеш Червеният Врабец.

— Добре, Джон. Ще се заема с това. Но вече не съм дете. Събуждам се уморен. Мисля, че вече съм слязъл няколко стъпала надолу.

— Ти си в разцвета на силите си. Можеш да се справиш.

— Добре, Джон, ще опитам…

— Страхотно!

Затворих телефона. Е, това беше. Но откъде да започна?

Реших да опитам с най-близкия бар.

Беше около три часа следобед. Намерих празен стол до бара и седнах. Барманът дойде. Изглеждаше страшно самотен. Нямаше никакви клепачи. Върху ноктите на ръцете му бяха нарисувани зелени кръстчета. Някаква откачалка. Нямаше отърваване от тях. По-голямата част хората по тая земя са побъркани. Онези, които не са побъркани са сърдити. А пък останалите, които не са нито побъркани, нито сърдити, са просто тъпи. Нямах никакъв шанс. Нямах и никакъв избор. Оставаше ми само да се мотая наоколо и да чакам края. Това беше трудна работа. Най-тежката работа, която човек можеше да си представи. Насилих се да погледна към бармана.

— Скоч с вода — казах аз.

Той не помръдна.

— Скоч с вода — повторих.

— О — каза той и си размърда задника.

Видях я да влиза с ъгълчето на окото си. Защо казват „с ъгълчето на окото“? Очите нямат ъгли. Как да е, видях я, че влезе. Една стара приятелка. Тя седна от дясната ми страна.

— Здрасти, копеле — каза тя, — ще почерпиш ли?

— Да, скъпа.

Беше лейди Смърт.

— Хей, момче! — извиках към бармана, — направи ги две!

— Ъ? — попита той.

— Направи два пъти скоч с вода, моля.

— Ъ, добре — каза той.

— К’во пра’иш, дебеланко? — попита лейди Смърт.

— Разрешавам случаи на клиенти.

— Искаш да кажеш бавно или никога.

— Не, скъпа, не, виждаш ли, аз съм най-добрият детектив в Ел Ей.

— Това не ми говори нищо.

— Означава, че мога да бия маслото с лявата ръка.

— Не ме дразни, дебеланко, да не изгориш като електрическа крушка.

— Извинявай, скъпа, нервите ми са изопнати. Може би едно питие ще помогне.

И ето че барманът вече слагаше питиетата пред нас.

— Какво се е случило с клепачите ти? — го попита лейди Смърт.

— Газовата ми печка експлодира тази сутрин…

— Как ще спиш нощес?

— Ще си увия кърпа около главата.

— Не можеш ли да го направиш веднага? — попитах.

— Защо? — попита той.

— Няма значение…

Платих.

Вдигнах моето питие. Лейди Смърт вдигна своето.

— За много години — каза тя.

— Да, за много години — казах аз.

Чукнахме се и пихме.

Повторих поръчката…

Бяхме седели вътре вече около тридесет минути, когато в заведението влезе нов посетител. Беше жена. Тя дойде и седна от лявата ми страна. Две жени означават два пъти повече главоболия от една. Сега си имах по един проблем от всяка страна. Бях приклещен в менгемето. Бях преебан.

Другата жена беше Джини Нитро.

Поръчах на бармана да донесе още едно питие.

— Ники — прошепна Джини, — трябва да поговоря с теб. Коя е тази кучка, дето седи до теб?

— Не можеш да познаеш — казах аз.

Тогава лейди Смърт ми прошепна:

— Коя е тази кучка?

— Не можеш да познаеш — казах аз.

Питието пристигна и Джини го обърна.

— Е — казах аз, — мисля, че е време да ви представя една на друга…

Обърнах се към лейди Смърт.

— Лейди, това е Джини Нитро…

После се обърнах към Джини.

— Джини, това е лейди… лейди…

— Лейди Д’Хийт — допълни лейди Смърт.

Те се вторачиха една в друга.

Е, това, помислих си, може да се окаже доста интересно. Махнах на бармана да поднови поръчката…

39

Тук, всъщност, аз седях между Космоса и Смъртта. С образа на жени. Имах ли някакъв шанс? Междувременно, трябваше да открия един червен Врабец, който може би не съществуваше. Всичко ми се струваше твърде странно. Никога не съм предполагал, че бих могъл да се оплета така. Трудно ми беше да хвана смисъла на цялата работа. Какво можех да направя?

„Да не ти пука, глупако!“ — дойде отговорът.

„Добре.“

Питиетата бяха пристигнали.

— Е, дами, това е за вас!

Чукнахме се и пихме.

Защо не съм от онези типове, дето си седят пред телевизорите и гледат бейзболни мачове? И да се вълнувам от резултатите им. Защо не съм безпристрастна порция бъркани яйца. Защо не съм муха, която пълзи крайно заинтригувана по нечия китка? Защо не съм петел, който си кълве зрънца в кокошарника? Защо?

Джини ме смушка с лакът и прошепна:

— Билейн, трябва да говоря с теб…

Оставих няколко банкноти на бара. После погледнах лейди Смърт.

— Надявам, че това няма да те ядоса, но…

— Знам, дебеланко, трябва да поговориш насаме с дамата. Защо това да ме ядоса? Аз не съм влюбена в теб.

— Но ти изглежда постоянно се навърташ около мен, лейди.

— Аз се навъртам около всеки, Ник, ти просто знаеш повече за мен.

— Да. Да.

— Е, ти все пак ми помогна със Селин…

— Да, Селин…

— И така, ще те оставя за малко насаме с дамата. Но само за малко. С теб имаме да довършим някои неща, така че ще се видим.

— Лейди Д’Хийт, не се и съмнявам…

Тя си изпи питието и стана от стола. Обърна се и тръгна към вратата. Красотата й беше като лошо предзнаменование. Тя излезе.

Барманът дойде да вземе парите.

— Коя беше тази жена? — попита той. — Когато мина край мен сякаш се замаях.

— Радвай се, че само си се замаял — му казах.

— Какво искаш да кажеш? — попита той.

— И да ти кажа няма да повярваш.

— Опитай.

— Няма. Виж, освободи ми малко пространство, че трябва да поговоря с тази дама.

— Добре. Но ми кажи само едно нещо.

— Давай.

— Как така дебело и грозно копеле като теб прави всички тия неща?

— Това е от мътеницата, дето си слагам на вафлите. А сега се разкарай от тук.

— Не ставай нахален, приятел — каза той.

— Ти попита.

— Нямаше нужда да бъдеш зъл!

— Ако смяташ, че това беше зло, просто продължавай да се мотаеш наоколо.

— Да ти го начукам — каза той.

— Това беше блестящо — казах аз. — А сега се разкарай, докато все още можеш.

Той бавно се запъти към края на бара, постоя там и се почеса по задника.

Обърнах се съм Джини.

— Извинявай, скъпа, но изглежда се впускам в тези неприятни диалози с почти всеки барман, който срещна.

— Всичко е наред, Билейн.

Беше тъжна.

— Билейн, ще трябва да си ходя.

— О, няма нищо, но пийни едно за из път.

— Не, искам да кажа, че трябва да си отида, извънземните, които са с мен ще трябва да напуснат… земята. Не знам защо, но някак си се привързах към теб.

— Това е разбираемо — засмях се аз, — но защо бандата ти напуска земята?

— Премислихме нещата и решихме, че е прекалено ужасно. Не искаме да колонизираме земята ви.

— Кое е прекалено ужасно, Джини?

— Земята. Смог, убийства, отровеният въздух, отровената вода, отровената храна, омразата, отчаянието, всичко. Единственото красиво нещо на земята са животните, но те се изтребват и скоро ще изчезнат, с изключение на плъховете и състезателните коне. Толкова е тъжно, нищо чудно, че пиете толкова много.

— Да, Джини. И не забравяй атомните ни запаси.

— Да, изглежда сте се окопали прекалено дълбоко.

— Да, можем да изчезнем за два дни, а можем и да продължим да съществуваме още хиляда години. Не знаем кое от двете ще стане и затова повечето хора не ги интересува нищо.

— Ще ми липсваш, Билейн, и животните…

— Не те виня, че си тръгваш, Джини…

Видях как очите й се напълниха със сълзи.

— Моля те, не плачи, Джини, да върви всичко по дяволите.

Тя взе питието си, обърна го и ме погледна с очи, каквито не бях виждал никога, нито пък ще видя някога отново.

— Довиждане, дебеланко — усмихна се тя.

И изчезна.

40

И така, на следващия ден отново бях в офиса си. Оставаше още една задача: да се намери Червеният Врабец. Никой не чукаше на вратата ми с нови ангажименти. Това беше добре. Време беше за равносметка, равносметка на свършеното. В общи линии, бях свършил доста от нещата, които си бях поставил през живота. Бях направил някои добри ходове. Не спях по улиците. Разбира се, много добри хора спят по улиците. Те не са глупави, просто не пасват на механизмите и потребностите на момента. А тези потребности постоянно се променят. Това е една безмилостна система и ако се случи да спиш нощем в собственото си легло, то това вече си е една победа над силите. Бях късметлия, но някои от ходовете, които бях направил не бяха изцяло плод на случайността. Но въпреки всичко светът си беше доста ужасен и често ми ставаше тъжно за повечето хора, които живееха в него.

Е, да върви всичко по дяволите. Извадих водката и ударих една глътка.

Често най-добрите моменти от живота са, когато човек не прави абсолютно нищо, просто размишлява над нещата, обмисля ги. Например, ако кажеш, че смяташ всичко за безсмислено, тогава то вече не е съвсем без смисъл, защото ти знаеш, че то е без смисъл и твоето знание за безсмислеността вече й придава известен смисъл. Нали разбирате? Оптимистичен песимизъм.

Червеният Врабец. Беше нещо като да търсиш Свещеният Граал. Може би тази вода беше прекалено дълбока за мен. И прекалено гореща.

Ударих още една глътка водка.

На вратата се почука. Свалих си краката от бюрото.

— Влез.

Вратата се отвори и на нея се появи кльощав дрипльо. Някаква миризма се носеше от него. Нещо като керосин. Не бях сигурен. Той имаше малки дръпнати очички. Тръгна към мен с рамото напред. Спря до самия ръб на бюрото и се наведе напред. Имаше лек тик на главата.

— Билейн — каза той.

— Може би — отвърнах.

— Имам нещо за теб.

— Добре — казах, — а сега се разкарай заедно с него.

— Спокойно, Билейн, знам паролата.

— Така ли? И каква е тя?

— Червеният Врабец.

— Кажи ми нещо повече.

— Ние знаем, че го търсиш.

— „Ние“, а? Кои сте вие?

— Не мога да кажа.

Станах, заобиколих бюрото и го сграбчих за предницата на жалката му риза.

— А ако те накарам да кажеш? Ако ти го измъкна?

— Не можеш. Аз не знам.

Някак си му повярвах. Пуснах го. Той едва не падна на пода. Заобиколих и отново седнах зад бюрото.

— Казвам се Еймъс — каза той, — Еймъс Редсдейл. Мога да те насоча към Врабеца. Искаш ли?

— Какво имаш?

— Един адрес. Тя знае нещо за Врабеца.

— Колко?

— Седемдесет и пет долара.

— Майната ти, Еймъс.

— Добре, не го ли искаш? Трябва да си ходя. Трябва да проверя какво става на хиподрума. Заложил съм на „Дейли дабъл“.

— Петдесет кинта.

— Шестдесет — каза Еймъс.

— Добре, дай ми адреса.

Измъкнах три двадесетачки и той ми подаде едно листче.

Разгърнах го и прочетох написаното. То гласеше: „Дежа Фаунтин, ап. 9, 3234 «Радсън Драйв», В.Л.А.“.

— Виж какво, Еймъс, може да си написал тук каквато глупост си искаш. От къде мога да знам, че това ми върши работа?

— Просто отиди там, Билейн. Има смисъл.

— По-добре да е така, Еймъс, или се моли за задника си.

— Трябва да проверя какво става на хиподрума — каза той. После се обърна, отиде до вратата и излезе.

А аз останах, олекнал с шестдесет кинта и с листче в ръката.

41

Изчаках нощта, отидох с колата до мястото и паркирах отпред. Хубав квартал. Определението за хубав квартал е: място, в което не можеш да си позволиш да живееш. Ударих глътка водка, измъкнах се от колата, заключих вратата и се запътих към жилищната сграда. Натиснах звънеца с името Дежа Фаунтин. Чу се приятен, леко остър глас:

— Да?

— Търся Дежа Фаунтин. Отнася се за Червеният Врабец. Изпраща ме Еймъс Редсдейл. Името ми е Ник Билейн.

— Господине, не знам, за какво говорите.

— По дяволите.

— Какво?

— Нищо. Прекараха ме…

— Само се пошегувах с теб, Ники. Влез, моля.

Чу се силно бръмчене. Натиснах входната врата. Тя се отвори. Тръгнах по плюшения килим и стигнах до апартамент номер девет. Що за цифра? В нея сякаш имаше нещо опасно. Но и без това повечето цифри ме плашеха. Харесвах само три, седем и девет или комбинациите от тях.

Натиснах звънеца. Чух стъпки. После вратата се отвори. Тя беше страхотна. С червена рокля. Зелени очи. Дълга тъмнокафява коса. Млада. Класа. Задник. Аромат на джоджен. Устните й се усмихваха.

— Господин Билейн, влезте, моля.

Последвах я вътре. Някой опря в гърба ми твърд предмет.

— Замръзни копеле! Без ръцете! Тях ги вдигни нагоре! Я да видим дали можеш да стигнеш тавана, копеле!

— Да не си черен? — попитах.

— Какво?

— Само чернилките казват „копеле“.

Той ме пребърка. Намери пистолета ми и го взе.

— Добре, а сега можете да се обърнете, господин Билейн.

Обърнах се и го погледнах. Едър тип, но бял.

— Но ти си бял — казах аз.

— И ти — каза той.

— Е, значи наистина съм копеле.

— Това си е твоя работа. Ще си получиш пистолета като си тръгнеш.

Последвах Дежа в съседната стая. Тя ми посочи един стол.

Стаята беше голяма. И студена. Витаеше заплаха.

Дежа се разположи на канапето, извади една пурета, освободи я от целофана, прекара леко език по нея, отхапа края й, запали я и изпусна една страшно секси струйка син дим. Тя впи в мен зелените си очи.

— Разбрах, че търсите Червеният Врабец.

— Да, за един клиент.

— Кой е той.

— Това е поверителна информация.

— Чувствам, че с вас можем да станем добри приятели, господин Билейн, много добри приятели.

— Наистина ли?

— Вие сте красив мъж, по свой начин, трябва да го знаете. Имате вид, че умеете да живеете. Това ви придава чар. Повечето мъже въобще не могат да живеят, те просто се скапват.

— Така ли?

— Можеш да ме наричаш Дежа.

— Дежа.

— Ъмммм… защо не дойдеш да седнеш до мен?

Отидох и се отпуснах на канапето до нея. Тя се усмихна.

— Нещо за пиене?

— Става. Имаш ли скоч и сода?

— Бърни — каза тя, — скоч със сода, моля.

Само след секунда в стаята влезе копелето, дето ми беше взело пистолета. Той сложи питието пред мен на масичката за кафе.

— Благодаря, Бърни.

Той се обърна и изчезна.

Опитах от скоча. Не беше лошо. Не беше лошо.

— Господин Билейн — каза тя, — казаха ми да ви предам, че трябва да забравите за Червеният Врабец.

— Никога не оставям недовършен случай, освен ако това не е желанието на клиента ми.

— Този ще го оставите, господин Билейн.

— Ъ-ъ.

— Пречи ли ви, че пуша.

— Ъ-ъ.

— Искате ли да си дръпнете?

— А-ха.

Дежа ми подаде пуретата. Дръпнах здраво, поех дълбоко дима, изпуснах го и й я върнах. За момент стаята си беше наред, после стените започнаха леко да се местят, килимът се надигна и падна обратно. Пред очите ми просветна лъч синя светлина. В следващия миг устата й беше върху моята. Тя ме целуна и се отдръпна. Засмя се.

— От колко време не си бил с жена, Билейн?

— Не мога да си спомня…

Тя се засмя и устата й отново се озова върху моята. Отдавна не ми се беше случвало. Езикът й се плъзна в устата ми като змия. Цялото й тяло напомняше за змия.

Тогава чух стъпки, последва ги глас:

— СПРЕТЕ!

Беше Бърни. Той стоеше пред нас с по един пистолет във всяка ръка. В единия от тях разпознах своя.

— Добре, Бърни, добре — казах.

Бърни дишаше така тежко, сякаш в стаята нямаше кислород. Той гледаше втренчено Дежа. Очите му бяха замъглени.

— ДЕЖА — каза той, — ЗНАЕШ, ЧЕ ТЕ ОБИЧАМ! ЩЕ ГО УБИЯ! ЩЕ УБИЯ И ТЕБ! ЩЕ УБИЯ И СЕБЕ СИ!

Бях заел идеално положение. Замахнах с десния крак и го уцелих право в чатала. Той извика и падна, като се държеше за слабините. Вдигнах пистолетите, прибрах своя в кобура, а другия хванах с дясната ръка. С лявата ръка изправих Бърни и го стоварих на един стол. Дръпнах главата му за косата назад, докато устата му се отвори. После пъхнах вътре дулото.

— Посмучи го малко, приятелче, докато реша какво ще правя.

От гърлото му се откъсна гълголене.

— Не го убивай! — каза Дежа. — Моля те, не го убивай!

— Какво знаеш за Червеният Врабец, копеле? — го попитах аз.

Той не отговори.

Натиках пистолета още по-дълбоко в устата му. Той се изпърдя. Силно. И миризливо. Измъкнах пистолета от устата му и го блъснах на пода.

— Това беше отвратително! Повече не го прави!

Обърнах се и погледнах Дежа.

— Той има ли си стая?

— Да.

Погледнах Барни.

— А сега си върви в стаята и стой там, докато не ти кажа да излезеш!

Той кимна.

— Тръгвай — му казах аз.

Той се изправи на крака, спусна се и сви зад вратата.

Скоро чух звук от затваряне на врата.

Дежа си беше изгасила пуретата. Вече не се усмихваше.

— Добре, скъпа — казах аз, — да се върнем докъдето бяхме стигнали.

— Не искам.

— Какво? Защо? Беше си вкарала езика до половината на тръбопровода ми.

— Страх ме е от теб, ти си прекалено жесток.

— Но той каза, че ще те убие, не го ли чу?

— Той вероятно не го мислеше.

— Не разчитай на „вероятно“, когато са преплетени любов и пистолети.

Дежа въздъхна.

— Тревожа се за Бърни. Той седи сам-самичък в стаята си.

— Няма ли си телевизор? Кръстословици? Или книжка с комикси?

— Моля ви, господин Билейн, моля ви, вървете си!

— Скъпа, искам да достигна до дъното на тази работа с Червеният Врабец.

— Не тази вечер… не тази вечер.

— Тогава кога?

— Утре вечер. По същото време.

— Изпрати Бърни на кино или на нещо такова.

— Добре.

Пресегнах се, взех си питието и го пресуших. Оставих я на канапето с поглед вторачен в килима. Затворих вратата след себе си, тръгнах надолу по коридора, излязох през входната врата и отидох при колата. Влязох вътре и запалих двигателя. Почаках да загрее. Нощта беше топла и лунна. А аз все още бях надървен.

42

Отидох до един бар, в който все още не бях имал неприятности — „При Блинки“. На пръв поглед изглеждаше добре: множество тапицирани с кожа сепарета, глупаци, тъмнина и дим. Наоколо цареше приятно мъртвило. Намерих празно сепаре и седнах. Появи се сервитьорката, беше облечена доста смешно — носеше розови тениска и шорти и подпълнен с памук сутиен. Усмивката й беше ужасна и разкриваше един златен зъб. Очите й бяха празни.

— Какво ще бъде, сладурче? — изскърца тя.

— Две бутилки бира. Без чаша.

— Две бутилки ли, сладурче?

— Да.

— Каква марка?

— Нещо китайско.

— Китайско?

— Две бутилки китайска бира. Без чаша.

— Мога ли да те попитам нещо?

— Да.

— Ти ли ще изпиеш и двете бири?

— Надявам се.

— Тогава защо не изпиеш първо едната и след това не си поръчаш втората? Така те ще бъдат студени.

— Защото просто така искам. Сигурно има някаква причина.

— Като намериш причината, сладурче, ми кажи…

— Че защо ще ти я казвам? Може би искам да я запазя за себе си.

— Господине, вие знаете, че не сме длъжни да ви сервираме. Ние си запазваме правото да откажем поръчка на когото решим.

— Искаш да кажеш, че няма да ми сервираш, защото си поръчвам две китайски бири и не ти казвам защо?

— Не казах, че няма да ти сервирам. Казах, че си запазваме правото да не го направим.

— Виж, причината е в сигурността, в подсъзнателната нужда от сигурност. Имах гадно детство. Две бутилки наведнъж биха запълнили една празнина, която трябва да бъде запълнена. Може би. Не съм сигурен.

— Ще ти кажа нещо, сладурче. Ти имаш нужда от психиатър.

— Добре, но докато си намеря такъв, мога ли да получа две бутилки китайска бира?

Зададе се някакъв едър тип с мръсна бяла престилка.

— Какъв е проблемът, Бети?

— Тоя иска две бутилки китайска бира, без чаша.

— Той навярно чака някой приятел, Бети.

— Не, не чака, Блинки.

Блинки ме погледна. Беше най-обикновен едър дебелак. По-скоро беше колкото двама едри дебелаци.

— Приятел ли чакаш? — попита ме той.

— Не — отговорих.

— Тогава защо искаш две бутилки китайска бира?

— За да ги изпия.

— Защо не си поръчаш една, не я изпиеш и след това не си поръчаш втора?

— Защото така искам.

— Никога не съм чувал подобно нещо — каза Блинки.

— Защо да не мога да го направя? Да не би да е противозаконно?

— Не, просто е странно, това е всичко.

— Казах му, че му трябва психиатър — каза Бети.

Двамата стояха и ме гледаха. Извадих една пура и я запалих.

— Тая работа ми намирисва — каза Блинки.

— И изпражненията ти миришат — казах аз.

— Какво?

— Донеси ми две бутилка китайска бира — казах аз. — Без чаша.

— Тоя е откачен — каза Блинки.

Погледнах го и се засмях.

След това казах:

— Не разговаряй повече с мен. И не прави нищо, ама нищо, което би ме подразнило или ще ти разбия скапаната физиономия, приятелче.

Блинки замръзна. Изглеждаше сякаш се готвеше да сере.

Бети стоеше и мълчеше.

Измина една минута. Тогава тя каза:

— Какво да правя, Блинки?

— Дай му три бутилки китайска бира. Без чаша.

Тя се запъти за бирите.

— А ти — казах аз на Блинки, — ти седни срещу мен. Искам да гледаш как ще изпия трите бири.

— Да — каза той и се промъкна с мъка в сепарето срещу мен.

Потеше се. И трите му брадички потреперваха.

— Блинки — попитах го аз, — да си виждал Червеният Врабец?

— Червеният Врабец ли?

— Да, Червеният Врабец.

— Не съм — каза той.

Бети идваше с бирите.

Най-сетне.

43

И така, на следващата нощ аз бях отново пред жилищната сграда. Обувките ми бяха лъснати и бях изпил само три или четири бири. Ръмеше ситен, малко злокобен дъждец. „Господ пикае“ казвахме като деца, когато валеше. Чувствах се уморен, искам да кажа, както външно, така и вътрешно. Искаше ми се вече да напусна играта. Исках да се оттегля. Да кажем, в някое местенце като Вегас. Ще се мотая около игралните маси и ще си придавам мъдър вид. Ще наблюдавам как глупаците издухват цели състояния. Това беше моята представа за добро прекарване на времето. Ще си почивам под слънцето, докато зиналият гроб ме очаква. Но, по дяволите, нямах никакви пари. И трябваше да открия Червеният Врабец. Натиснах звънеца на апартамент номер девет. Почаках. Натиснах го отново. Нищо. О, не. О, не, не, не. Не ми се искаше и да си го помислям. Офейкали ли бяха? Дежа и онова копеле. Трябваше да приключа с тях още снощи. Наистина ли ги бях оставил да се измъкнат?

С едната ръка си запалих пурата, а с другата се заех с вратата. Отворих я и влязох вътре. Тръгнах по коридора към номер девет. Притиснах ухо до вратата. Нищо. Дори мишка не проскърцваше. О, не. Дяволите го взели. Заех се с вратата, отворих я и влязох. Тръгнах направо към спалнята, отворих шкафа. Празно. Вътре нямаше дрехи. Висяха само празни закачалки. Каква ужасна гледка. Първата ми нишка към Червеният Врабец се беше превърнала в тридесет и две празни закачалки. Бях я изгубил. Като детектив бях най-обикновен глупак. През главата ми премина слаба мисъл за самоубийство, пропъдих я, бръкнах в сакото, извадих половинката водка, пийнах и изплюх пурата.

Завъртях се, излязох от апартамента и тръгнах надолу по коридора. Вървях, докато намерих това, което търсех на вратата пишеше:

УПРАВИТЕЛ, М. ТОХИЛ

Почуках.

— Да? — чу се отвътре. Беше глас на едър човек.

— Цветя, господин Тохил. Цветна доставка за М. Тохил!

— Как влезе?

— Входната врата беше отворена, господин Тохил.

— Невъзможно!

— Господин Тохил, една дама излизаше и аз влязох.

— Не е трябвало да го правите.

— Не знаех. Какво трябваше да направя.

— Трябвало е да ми позвъните отвън, да кажете кой сте и какво искате.

— Добре, господин Тохил. Ще изляза, ще ви позвъня и ще ви кажа, че нося пратка цветя за вас. Така ще бъде ли добре?

— Няма значение, момче. Ето…

Вратата се отвори. Аз скочих вътре, ритнах след себе си вратата и го сграбчих за пояса. Ръката ми се изпълни.

Беше едър тип. Имаше нужда от бръснене. Миришеше леко на сяра. Тежеше към сто и десет килограма.

— Какво по дяволите правите? Къде са цветята? Разкарайте ръката си от колана ми!

— Спокойно, Тохил — пуснах го аз, — аз съм оторизиран частен детектив. Искам да науча местонахождението на Дежа Фаунтин от апартамент номер девет.

— Цуни ми задника, приятел, и се разкарай оттук.

Отстъпих.

— Спокойно, господин Тохил, искам само да получа тази информация и ще си отида.

— Информацията е частна и ти ще си тръгнеш без нея. Ей сега ще те изхвърля.

— Имам черен пояс, Тохил. Това е смъртоносно оръжие. Не ме принуждавай да го използвам.

Той се изсмя и направи крачка към мен.

— Спри на място! — извиках.

Той спря.

— Тохил, трябва да намеря Червеният Врабец и Дежа Фаунтин е свързана с разрешаването на проблема. Трябва да разбера къде са заминали с приятеля й.

— Те не оставиха новия си адрес — каза той. — А сега се разкарай от тук, преди да съм ти пръднал във физиономията.

Извадих тридесет и две калибровия и го насочих към корема му.

— КЪДЕ Е ДЕЖА ФАУНТИН? — изкрещях.

— Да ти го начукам — каза той и тръгна към мен.

— Спри на място! — изкомандвах.

Той продължи, като пръв глупак. Паникьосах се и дръпнах спусъка.

Пистолетът засече.

В следващия миг ръцете му бяха около врата ми. Те бяха с размерите на свински бутове, бутове с огромни, тъпи, здрави и безжалостни пръсти. Не можех да дишам. Мощни светкавици проблясваха и трещяха в главата ми. Ударих го с коляно в слабините. Нищо не се получи. Той беше изрод. Половите му органи бяха някъде другаде, може би в една от подмишничните му ями. Бях безпомощен. Вече предусещах смъртта. Но живота ми не премина пред очите ми. Само някакъв глас в главата ми каза: „Трябва да си смениш задната дясна гума…“ Тъпо, тъпо. Бях свършен, умирах. Това беше краят.

И тогава, неочаквано усетих как обръча около врата ми се разхлаби. Залитнах назад и засмуках въздух от стратосферата и откъдето още успях.

Погледнах Тохил. Той не изглеждаше добре. Ама въобще не изглеждаше добре. Той ме гледаше, но сякаш не ме виждаше. Видях го как се хвана за сърцето. Той се държеше за сърцето и по лицето му се изписа ужасна болка. Изпъшка, вдигна нагоре очи и падна на пода.

Отидох до него, надвесих се и му потърсих пулса. Нищо.

Беше мъртъв. Чао.

Отидох и седнах на един стол. И тогава я видях, тя седеше на канапето срещу мен — лейди Смърт. Никога не беше изглеждала толкова добре. Какво парче. Никога не те разочарова. По-скъпоценна и от злато. Тя се усмихна.

— К’во правиш, Билейн?

— Няма от какво да се оплача, лейди.

Беше облечена цялата в черно. В черно изглеждаше добре.

В червено също.

— По-добре се погрижи за килограмите си, Билейн. Ядеш прекалено много пържени картофки, картофени пюрета, десерти… смучеш твърде много бира…

— Да. Ами… да…

Тя отново се усмихна. Имаше идеални здрави зъби. Можеше да прегризе дори френски ключ.

— Е — каза тя, — трябва да тръгвам. Имам още малко работа наблизо.

— Някой познат ли?

— Познаваш ли Хари Добс?

— Не мисля.

— Е, ако го познаваш, го забрави.

И в следващия миг изчезна.

Отидох до Тохил, изкарах портфейла му. Вътре имаше една петдесетачка, две двайсетачки, една банкнота от пет долара и една от един. Мушнах ги в десния джоб на панталона си. Отидох до вратата, отворих я, затворих я след себе си и тръгнах надолу по коридора. Наоколо нямаше никой. Стигнах до входната врата и излязох на улицата. Все още ръмеше. Капките приятно се стичаха по лицето ми. Въздъхнах и се запътих към колата. Тя все още си беше на мястото. Минах от задната й страна и проверих дясната гума. Естествено, беше изтъркана. Трябваше да купя нова.

44

Ето че отново бях потиснат. Прибрах се у дома, влязох и отворих бутилка скоч. Отново бях със старите си приятели, скоча и водата. Скочът е питие, към което не се привързваш от първия път. Но щом си го пил известно време, магията му заработва. В него откривам една особена топлинка, която бърбънът не притежава. И така, бях потиснат и седнах на един стол с половинката до себе си. Не включих телевизора, бях открил, че когато се чувстваш зле, този кучи син те кара само да се почувстваш още по-зле. Редят се един след друг блудкави образи и така до безкрай. Безкрайна процесия идиоти, някои от които известни. Комедиантите не бяха забавни, а драмите бяха четвърторазредни. Нямах особено голям избор към какво да се обърна, като изключим скоча.

Ръменето беше прераснало в силен дъжд и аз седях и слушах как водата пердашеше по покрива.

Не трябваше да оставям тези лайнари да се измъкнат. А знаех и че вече не мога да намеря осведомителя си. Бях се върнал в самото начало. Червеният Врабец тъпо ми се беше изплъзнал от ръцете. Ето, аз бях вече на петдесет и пет, а все още се лутах напосоки. Колко дълго можех да остана в играта? Заслужава ли некадърният нещо повече от ритник в задника? Някога моят старец ми беше казал: „Захвани се с нещо, където първо ти дават парите и след това се надяват да си ги възвърнат. Така е при банките и застраховането. Вземай им пари и за тях им давай само лист хартия. Използвай парите им, а те постоянно ще прииждат. Две неща ръководят хората: алчност и страх. А тебе те ръководи само едно: добрата възможност.“ Звучи добре. Само дето баща ми умря съсипан.

Отново си сипах скоч.

По дяволите, бях се провалил дори и с жените. Три съпруги. Уж и трите пъти всичко беше наред. А в крайна сметка връзките се проваляха от дребни препирни. От роптаене за глупости. От това, че на някого му е писнало от нещо и в крайна сметка от всичко. Досадни ден след ден, година след година. Вместо да си помагаме един на друг ние се делим, предизвикани от това или онова. Предизвикване. Безкрайно предизвикване. То се превръща в евтина надпревара. И щом веднъж влезеш в нея, ти вече се вживяваш. Нямаш изгледи да се измъкнеш. Ти почти не искаш да се измъкнеш. И в един момент наистина се измъкваш. Ама завинаги.

И така, ето ме. Седя и слушам дъжда. Ако в този миг умра няма да има кой да пролее и една сълза за мен. Не, че го исках. Но беше странно. Колко самотен може да бъде един духач като мен? Но светът е пълен със стари пръдльовци. Те седят, слушат дъжда и се питат къде изтече всичко. Ето кога разбираш, че си остарял, когато седиш и се питаш, къде отиде всичко.

А то не отива никъде, няма защо да ходи. Бях три четвърти мъртъв. Включих телевизора. Течеше реклама.

САМОТНИ ЛИ СТЕ? ПОТИСНАТИ? ОБОДРЕТЕ СЕ. ПОЗВЪНЕТЕ НА ЕДНА ОТ НАШИТЕ ПРЕКРАСНИ ДАМИ. ТЕ ЖЕЛАЯТ ДА ГОВОРЯТ С ВАС. ПЛАТЕТЕ СЪС СВОЯТА МАСТЪР ИЛИ ВИЗА КАРТА. РАЗГОВАРЯЙТЕ С КИТИ, ФРАНКИ ИЛИ БИАНКА. ТЕЛЕФОН 800-435-8745.

Показаха момичетата. Кити изглеждаше най-добре. Ударих глътка скоч и набрах номера.

— Да? — обади се мъжки глас. Звучеше гадно.

— Кити моля.

— Под или над двадесет и една години сте?

— Над.

— „Мастър“ или „Виза“?

— „Виза“.

— Дайте ми номера й и дата на изтичане. Също така адрес, телефонен номер, социална осигуровка и номер на шофьорската книжка.

— Хей, от къде мога да знам, че няма да използвате тази информация в моя вреда? Искам да кажа, да ме преебете по някакъв начин? Да я използвате за своя лична изгода?

— Хей, приятел, искаш ли да говориш с Кити?

— Предполагам…

— Ние се рекламираме по телевизията. В бизнеса сме от две години.

— Добре, чакай да ги изкарам тия работи от портфейла си.

— Приятел, ако нямаш нужда от нас, то и ние нямаме нужда от теб.

— Кити за какво ще ми говори?

— Ще ти хареса.

— От къде знаеш, че ще ми хареса?

— Хей, приятел…

— Добре, добре, чакай една минута…

Дадох му информацията. Последва дълга пауза, докато проверяваха кредита ми. След това чух глас.

— Здравей, скъпи, тук е Кити!

— Здравей, Кити, казвам се Ник.

— О-о-о, гласът ти е толкова секси! Това леко ме възбужда!

— Не, гласът ми не е секси.

— О, ти просто скромничиш!

— Не, Кити, не скромнича…

— Знаеш ли, чувствам те съвсем близо до себе си! Сякаш съм се свила в скута ти и съм вдигнала очи към теб. Имам големи сини очи. Ти се навеждаш към мен, сякаш се готвиш да ме целунеш!

— Това са глупости, Кити, аз си седя тук сам, смуча скоч и слушам дъжда.

— Слушай, Ник, трябва да напрегнеш малко въображението си. Дай да опитаме и ще останеш изненадан от това, какво можем да направим двамата с теб. Не харесваш ли гласа ми? Не го ли намираш малко… а-а, секси?

— Да, но не много. Звучиш, сякаш си настинала. Настинала ли си?

— Ник, Ник, милото ми момче, прекалено съм се разгорещила, за да мога да настина!

— Какво?

— Казах, че съм се разгорещила прекалено много, за да мога да настина!

— Ами, гласът ти звучи, сякаш си настинала. Може би пушиш прекалено много.

— „Пуша“ само едно нещо, Ник!

— Какво, Кити?

— Не можеш ли да познаеш?

— Ъ-ъ…

— Погледни надолу, Ник.

— Добре.

— Какво виждаш?

— Питие. Телефон…

— Какво друго, Ники?

— Обувките ми…

— Ники, какво е това голямо нещо, което стърчи там, докато разговаряш с мен?

— О, това ли! Това е шкембето ми!

— Продължавай да ми говориш, Ник. Продължавай да слушаш гласа ми, мисли си за мен, там, в скута ти, роклята ми се е набрала леко, колената и бедрата ми се виждат. Имам дълга руса коса. Тя се спуска на вълни върху раменете ми. Мисли си за всичко това, Ник, мисли си…

— Добре…

— Добре, а сега какво виждаш?

— Същите неща: Телефон, обувките ми, питието ми, шкембето ми…

— Ник, ти си лош! Мисля да дойда там и да те напляскам! Или може би ще ти позволя ти да ме напляскаш!

— Какво!

— Да ме напляскаш, да ме напляскаш, Ник!

— Кити…

— Да?

— Ще ме извиниш ли за минута? Трябва да отида до банята.

— О, Ник, знам какво смяташ да правиш! Но не е нужно за това да ходиш чак до тоалетната, можеш да го направиш и на телефона, докато си говориш с мен.

— Не, не мога, Кити. Трябва да се изпикая.

— Ник — каза тая, — можеш да смяташ разговора ни за приключен!

Тя затвори.

Отидох до банята и се изпиках. Докато го правих все още чувах трополенето на дъжда. Е, разговорът беше тъп, но поне за момент бях забравил за Червеният Врабец и другите неща. Пуснах водата в тоалетната, измих си ръцете, погледнах в огледалото, намигнах си и се върнах при скоча.

45

И така, на следващия ден отново бях в офиса. Чувствах се неудовлетворен и, ако трябва да бъда откровен, доста скапан. Бях зациклил, както всъщност беше и останалата част от света. Хората просто се мотаят наоколо и чакат смъртта, като междувременно правят разни дребни нещица, за да запълнят времето. А някои дори не правят и това. Ние сме зеленчуци. И аз съм зеленчук. Не знам точно какъв. Може би ряпа. Запалих пура, дръпнах и се направих, че съм наясно с цялата лайнарщина.

Телефонът иззвъня. Вдигнах го.

— Да?

— Господин Билейн, вие печелите една от нашите награди. Наградата ви може да бъде: телевизор, екскурзия до Сомалия, пет хиляди долара или сгъваем чадър. Осигурени са ви безплатна стая и закуска. Трябва само да посетите един от нашите семинари, където ще ви предложим неограничен избор за закупуване на недвижими имоти…

— Хей, приятел — казах аз.

— Да, господине?

— Ходи да се ебеш!

Затворих. Вторачих се в телефона. Дяволско нещо, но ти е нужно, за да се обадиш на 911. Никога не се знае.

Имах нужда от почивка. Имах нужда от пет жени. Имах нужда от почистване на ушната кал. Колата ми имаше нужда от смяна на маслото. Не бях успял да подам проклетата си данъчна декларация. Едната дръжка на очилата ми за четене се беше счупила. В апартамента ми имаше мравки. Трябваше да си оправя зъбите. Петите на обувките ми се бяха протрили.

Страдах от безсъние. Застраховката на колата ми беше изтекла. Порязвах се всеки път, когато се бръснех. Не бях се смял от шест години. Безпокоях се, дори когато нямаше причина за безпокойство. А когато имаше, се напивах.

Телефонът иззвъня отново. Вдигнах го.

— Билейн? — прозвуча в слушалката.

— Може би — отговорих.

— Глупости, може би — продължи гласът отсреща, — или си Билейн, или не си.

— Добре, хвана ме. Аз съм Билейн.

— Добре, Билейн, чухме, че търсиш Червеният Врабец.

— Така ли? Кой ви каза?

— Личен източник.

— И ташаците ти са си лични, ама ги показваш на ляво на дясно.

— Така сме решили.

— Добре — казах аз, — и каква е играта?

— Десет хиляди долара и ще ти мушнем Червеният Врабец в ръцете.

— Нямам ги.

— Можем да те свържем с човек, който да ти ги намери.

— Наистина ли?

— Наистина, Билейн. Само срещу петнадесет процента. На месец.

— Но аз нямам никаква гаранция.

— Разбира се, че имаш.

— Каква?

— Животът ти.

— Животът ми? Да поговорим.

— Разбира се, Билейн. Ще дойдем в офиса ти. След десет минути.

— Как ще разбера, че сте вие?

— Ние ще ти кажем.

Затворих.

След десет минути на вратата се почука. Силно. Цялата врата се разтресе. Проверих дали лугерът е в чекмеджето. Беше си на мястото, красив като картинка. Актова.

— Отворено е, за бога, влезте!

Вратата се отвори. Огромно туловище закри светлината. Горила с пура в устата и светлорозов костюм. С него имаше още две по-малки горили.

Посочих му един стол. Той седна и го изпълни целия. Краката на стола леко поддадоха. Другите две горили застанаха от двете му страни.

Главната горила се оригна и леко се наведе към мен.

— Аз съм Сандерсън — каза той, — Хари Сандерсън. А тези — той кимна към спътниците си, — са моите момчета.

— Синове? — попитах аз.

— Момчета, момчета — каза той.

— Да — казах аз.

— Имате нужда от нас — каза Андерсън.

— Да — казах аз.

— Червеният Врабец — каза той.

— Имате ли нещо общо с онази сладурана и мелеза й, дето офейкаха от апартамента си онази нощ?

— Не съм свързан с никаква сладурана — каза той. — Аз ги използвам само за едно нещо.

— И какво е то? — попитах аз.

— Да ми лъскат кърмата.

Двете горили се ухилиха. Смятаха, че е остроумно.

— Не мисля, че е остроумно — казах аз.

— Въобще не ни интересува какво мислиш — каза Сандерсън.

— Разбирам — казах аз. — А сега да поговорим за Червеният Врабец.

— Десет хиляди долара — каза Сандерсън.

— Както вече ви казах, нямам ги.

— А както аз казах, ще намерим кой да ти ги даде, при изгодни условия, петнадесет процента на месец.

— Добре, кой е човекът?

— Ние.

— Вие?

— Да, Билейн. Ние ще ти ги дадем, а ти след това ще ни ги върнеш. Ще ни плащаш петнадесет процента лихва всеки месец, докато изплатиш целия заем. Трябва само да подпишеш този лист. Всъщност на ръка няма да ти дадем никакви пари. Ще ги задържим, за да ти спестим грижата да ни ги връщаш.

— И в замяна на това, вие ще…

— Сложим Червеният Врабец в ръцете ти.

— Как мога да съм сигурен?

— Какво?

— Че това ще стане.

— Трябва да ни вярваш.

— Така си и мислех, че ще кажете.

— А не ни ли вярваш, Билейн?

— Какво?

— Ти не ни вярваш.

— Вярвам ви, но е по-добре вие да ми вярвате.

— Какво искаш да кажеш?

— Първо да ми дадете Червеният Врабец.

— Какво? На какво ти приличаме, на група празноглавци?

— Ами, да…

— Не се прави на остроумен, Билейн. Трябва да ни вярваш, ако искаш да видиш Червеният Врабец. Това е единственият ти шанс. Помисли си. Имаш двадесет и четири часа.

— Добре, оставете ме да помисля.

— Помисли, Билейн — голямата горила с розовия костюм се изправи. — Помисли си добре. И после ни кажи какво си измислил. Имаш двадесет и четири часа. След това сделката се разваля. Завинаги.

— Добре — казах.

Той се обърна и едната от горилите изтича напред, за да му отвори вратата. Другата стоеше и ме наблюдаваше. След това и тримата излязоха. Останах сам. Нямах идея какво да правя. Аз бях на ход. А времето течеше. По дяволите. Бръкнах в чекмеджето за половинката водка. Беше време за обяд.

46

Е, какво да правя? Толкова се бях притеснил, че заспах на бюрото. Когато се събудих вече беше тъмно. Станах, облякох си сакото, сложих си бомбето и излязох. Качих се в колата и пропътувах пет мили на запад. Просто така. После спрях и се огледах. Бях спрял пред един бар. „Хадес“, гласеше неоновата реклама. Излязох от колата и влязох вътре. В бара имаше пет човека. Пет мили, пет човека. Всичко беше по пет. Вътре бяха барманът, едно маце и три тъпи, кльощави хлапета. Хлапетата изглежда си бяха сложили вакса по косите. Те пушеха дълги цигари и ме гледаха с насмешка, както гледаха с насмешка на всичко наоколо. Мацето беше в единия край на бара, хлапетата в другия, а барманът по средата. Накрая привлякох вниманието на бармана, като два пъти блъснах един пепелник в бара. Той премигна и се запъти към мен. В главата приличаше на жаба.

Но не подскачаше, дотътри се до мен и спря.

— Скоч и вода — му казах аз.

— Заедно ли ги искате?

— Казах: „Скоч и вода“.

— Ъ?

— Скоч и вода отделно, моля.

Трите хлапета ме гледаха. Това в средата проговори.

— Хей, старче, искаш ли малко да те позаболи?

Аз само го гледах и се усмихвах.

— Доставяме болка безплатно — каза хлапето в средата. И трите се ухилиха саркастично, всъщност го правеха постоянно.

Барманът донесе скоча и водата.

— Мисля да дойда и да ти изпия пиенето — проговори отново онова в средата.

— Само ми докосни питието и ще те натроша като сухо лайно.

— Оле-ле, мамо — каза то.

— Оле, мамо — каза второто хлапе.

— Оле, мамо — каза третото.

Изпих си скоча, а след това обърнах и водата.

— Старецът се мисли за здравеняк — каза това в средата.

— Може би трябва да проверим колко е здрав — каза второто хлапе.

— Да — каза третото.

Боже, колко бяха досадни. Колкото почти всички останали. Нищо ново, вече няма нищо свежо. Всичко беше безинтересно и блудкаво. Като филмите.

— Дай ми още веднъж същото — казах на бармана.

— Скоч и вода ли беше?

— Да.

— Старецът не ми изглежда нищо на особено — каза хлапето в средата.

— Нищо особено — казах аз.

— Какво?

— Старецът не изглежда нищо особено.

— Значи си съгласен с нас?

— Поправям ви. И се надявам това да е последната поправка, която трябва да направя тази вечер.

Барманът пристигна с питието ми. Остави го и се отдалечи.

— Може би ще трябва да ти поправим задника — каза хлапето дето говореше най-много.

Пренебрегнах го.

— Може би ще трябва да ти наврем главата в задника — каза едно от другите две.

Ужасно досадни хора. Плъзнали са по цялата земя. И наплодяват нови досадни хора. Какво ужасно зрелище. Земята гъмжи от тях.

— Може би ще ти дадем да поосмучеш някой морков — каза едното от хлапетата.

— Може би ще иска да осмуче три моркова — каза друго.

Мълчах. Изпих си скоча, пийнах от водата, изправих се и им кимнах.

— О, я вижте, той иска да ни види отвън.

— Може би иска морковите ни!

— Да отидем да видим!

Запътих се към задната врата. Чух, че ме последваха. Чух как изщрака автоматичен нож. Обърнах се навреме, за да го избия от ръката на хлапето. След това му нанесох къс удар зад ухото. То падна и аз го прекрачих. Другите две се обърнаха и побягнаха. Те притичаха през бара и излязоха през главния вход. Оставих ги да избягат. Върнах се при падналото хлапе. То все още не беше дошло на себе си. Вдигнах го, метнах го на рамо и го изнесох навън. Сложих го да легне по гръб на пейката на една автобусна спирка. После му свалих обувките и ги хвърлих в канала. Същото направих и с портфейла му. След това се върнах в бара, отидох отзад, прибрах автоматичния нож, мушнах го в джоба си, седнах си на стола и си поръчах ново питие.

Чух как мацето се изкашля. Тя си палеше цигара.

— Господине — каза тя, — това ми хареса. Харесвам истинските мъже.

Не обърнах внимание.

— Аз съм Трахея — каза тя.

Взе си питието, дойде и седна до мен. Беше си сложила прекалено много парфюм, както и червило за цяла седмица напред.

— Можем да се опознаем — каза тя.

— Това няма да доведе до нищо, така че няма смисъл.

— Какво те кара да говориш така?

— Опитът.

— Може би не си срещал жените, които трябва.

— Може би съм обречен на това.

— Може би аз съм тази жена.

— Може.

— Купи ми едно питие.

Моето пристигаше.

— Едно питие за Трахея — казах на бармана.

— Джин с тоник, Боби…

Боби се запъти да изпълни поръчката.

— Не ми каза как се казваш? — изфъфли тя.

— Дейвид.

— О, това име ми харесва. Познавах един Дейвид.

— Какво стана с него?

— Забравих.

Трахея опря бедрото си до моето. Беше десетина килограма в повече.

— Симпатичен си — каза тя.

— Защо?

— А-а, не знам… — тя замълча. — Харесваш ли ме?

— Ами, не съвсем.

— Трябва. Аз съм добра.

— В какво. Да не умееш да стенографираш?

— Не, обратно, умея да правя късите неща дълги.

— Като какви например?

— Знаеш.

— Не, не знам.

— Отгатни.

— Балони?

— Забавен си.

— Казвали са ми.

Питието й пристигна. Тя си сръбна от него.

Колкото повече я гледах, толкова повече ми спадаше ентусиазма.

— По дяволите — каза тя, — запалката ми!

Тя отвори чантичката си и започна да изважда нещата отвътре. Отварачка за бира. Три вида червило. Дъвка. Свирка. И… какво?

— Намерих я! — каза тя и вдигна запалката. Изкара си една цигара и я запали.

— Какво е онова нещо там?

— Къде?

— Там. На бара. Онова червеното.

Посочих.

— О — каза тя, — това е врабчето ми.

— Живо ли е? Било ли е живо? Някога?

— Не, глупчо, препарирано е. Купих го днес от един магазин за домашни питомци. За писенцето ми е. Това е врабец с коча билка. Моята писана ги обича.

— О, по дяволите, разкарай го.

— Дейвид, ти за момент се възбуди. Да не си падаш по птички?

— Само по Червеният Врабец.

— Искаш ли го?

— Не, всичко е наред.

— Вкъщи имам още няколко такива врабчета. Можеш да се запознаеш с котето ми.

— Не, всичко е наред, Трахея. Трябва да си ходя.

— Добре, Дейвид, но не знаеш какво изпускаш.

Станах, отидох надолу по бара, хвърлих няколко банкноти на бармана и излязох. Оная отрепка я нямаше вече на пейката. Качих се в колата, потеглих и се включих в движението. Беше около десет вечерта. Луната беше изгряла и животът ми бавно отиваше наникъде.

47

На следващия ден си седях в офиса. Вратата рязко се отвори и на прага се появиха Хари Сандерсън и двете му горили. Този път Сандерсън беше облечен в светлопурпурен костюм. Вкусът му за цветове беше малко странен. Познавах една хубавица, която обичаше да носи подобни откачени цветове. Когато излизахме да хапнем в някой ресторант, хората се обръщаха да я гледат. Проблемът беше, че по нея нямаше какво толкова да се гледа. Дори с махмурлук и тридневна брада, аз изглеждах по-добре. И така, да се върнем на Сандерсън…

— Отрепко — каза той, — твоите двадесет и четири часа изтекоха. Още ли се бараш по пишката или вече реши какво ще правиш?

— Още се барам по пишката.

— Искаш ли Червеният Врабец или не?

— Искам го. Но вие ми напомняте за ония типове дето изработиха леля ми в Илинойс.

— Леля ти? За какво по дяволите става дума?

— Покривът й течеше.

— Така ли?

— Да. Тия типове дойдоха и й казаха, че ще й оправят покрива, че имат ново супер изобретение. Накараха я да подпише един лист, да попълни чек и се качиха горе.

— Къде горе, бе, боклук?

— На покрива. Те се качиха горе и разляха използвано машинно масло по целия покрив. После се разкараха. Следващия път, когато заваля, всичко протече вътре, и водата, и маслото. Всичко в къщата на леля ми се съсипа.

— Шегуваш ли се, Билейн? С тоя разказ направо разби сърцето ми! А сега да поговорим! Какво искаш — Червеният Врабец или да си ходим?

— Ще ми дадете на заем десет хилядарки, а? Които дори няма да получа и ще ми искате по петнадесет процента лихва на месец? Имате ли и още някое добро предложенийце? Искам да кажа, да го погледнем от тази страна: ако бяхте на мое място щяхте ли да се вържете на тази работа?

— Билейн — усмихна се Сандерсън, — едно от малкото неща на тази земя, за които съм благодарен е, че не съм на твое място.

И двете му горили се засмяха.

— Спиш ли с тия типове, Сандерсън?

— Да спя? Какво по дяволите искаш да кажеш с това, да спя?

— Да спиш. Затваряш си очите. Галят те по бузата. Такива работи.

— Билейн, така ще ти наритам задника, че от теб няма да остане и колкото за една пръдня в празна църква!

И двете му горили се закикотиха.

Поех въздух и го изпуснах. Почувствах, че започвам леко да полудявам. Но аз често се чувствах така.

— И така, Сандерсън, ти твърдиш, че можеш да ми сложиш Врабеца в ръцете.

— Без съмнение.

— Ами, да ти го начукам.

— Какво?

— Казах: „да ти го начукам!“

— Какво ти става, Билейн? Да не откачаш?

— Да. Да. Точно така.

— Един момент…

Сандерсън приближи горилите си до себе си. Дочувах ги как бръмчаха и цвърчаха. След това групичката се разтури.

Сандерсън тържествуваше.

— Това е последният ти шанс, отрепко.

— Какво? Какво е?

— Решихме да ти предоставим птичката за пет хилядарки.

— Три.

— Четири е последното ни предложение.

— Къде са шибаните документи?

— Ето ги…

Той бръкна в сакото си и хвърли документите на бюрото. Опитах да ги прочета. Вътре имаше прекалено много юридически жаргон. Щях да подпиша документ за заем от „Акме Екзекюшънърс“. Петнадесет процента лихва на месец. Това го разбрах. И още нещо.

— Тук пише за заем от десет хиляди.

— О, господин Билейн, това можем да го оправим — каза Сандерсън. Той грабна листите, зачеркна числото десет, написа отгоре четири и се подписа. След това ги хвърли обратно на бюрото ми.

— А сега, подпиши…

Намерих химикал. И се подписах. Подписах шибания документ.

Сандерсън грабна листите и ги мушна обратно в сакото си.

— Много благодаря, господин Билейн. Приятен ден.

Той и горилите му се обърнаха да си ходят.

— Хей, къде е Червеният Врабец?

Сандерсън спря и се обърна.

— О — каза той.

— Да, о — казах аз.

— Ще се видим в два часа утре следобед на Централния пазар.

— Той е доста голям. Къде?

— Намери месарския магазин. Стой при свинските глави. Ние ще те намерим.

— При свинските глави?

— Точно така. Ние ще те намерим.

Те се обърнаха и излязоха. Аз останах да седя с поглед забит в стената. Имах смътното усещане, че ме преебаха.

48

И така, беше два часа следобед. Бях на Централния пазар. Бях намерил месарския магазин и стоях при свинските глави. Дупките в черепите, където някога са били очите ме гледаха. Извърнах поглед и си дръпнах от цигарата. Толкова много неща можеха да те натъжат. Бедните варяха тези глави и си правеха от тях супа.

Запитах се дали не висях напразно. Тези типове можеха никога да не се появят.

Някакъв бедняк се запъти към мен. Беше облечен в дрипи.

Когато се приближи, му казах:

— Хей, приятел, да ти се намира един долар за бира? Езикът ми е провиснал от жажда…

Клетото копеле се обърна и се отдалечи. Понякога давам, а понякога не. Всичко зависи от това как ще се събудя сутринта. Може би. Кой знае?

Е, нямах много пари за пръскане. И никога не съм имал. Не знаех какво да направя по въпроса.

Тогава ги видях. Сандерсън и двете му горили. Идваха към мен. Сандерсън се усмихваше и носеше нещо покрито с парче плат. Приличаше на покрит кафез за птици. Наистина ли беше кафез?

Те застанаха пред мен. Сандерсън погледна свинските глави.

— Билейн, радвай се, че не си свинска глава.

— Защо?

— Защо ли? Свинската глава не може да чука, да яде бонбони и да гледа телевизия.

— Какво има под парцала, Сандерсън?

— Нещо за теб, скъпи, ще ти хареса.

— Сигурно — каза едната горила.

— Аха — каза другата.

— Случвало ли се е някога тия двамата да не са съгласни с теб, Сандерсън?

— Ъ-ъ, това би означавало смърт.

— Искаме да живеем — каза единият.

— До дълбока старост — каза другият.

— Както вече попитах, Сандерсън, какво има в кафеза?

— О, този кафез не е за теб, той е празен.

— Ще ми дадеш празен кафез?

— Това е примамката, Билейн.

— За какво ти е примамка?

— Обичаме да се шегуваме. Шегаджии сме.

— Страхотно. А сега, къде е истинският кафез?

— На предната седалка на колата ти.

— На моята кола? Как я…

— О, ние ги умеем тия неща, Билейн.

— Но защо каза, че ще ми хареса?

— Какво да ти хареса?

— Кафеза, дето го носиш. Ти каза, че ще ми хареса и двете ти отрепки се съгласиха.

— Просто се пошегувах. Обичаме да се шегуваме. Малка закачка.

— Малка закачка? Кога ще спреш да се шегуваш? Кога ще заговорим сериозно?

— На предната седалка на колата ти, Билейн. Отиди да провериш. Ние си тръгваме. Ще се видим из града. След тридесет дена.

Те си тръгнаха. И аз останах със свинските глави.

Добре. Измъкнах се и тръгнах към паркинга. По пътя видях беден пияница опрял се с провиснала глава на една стена. Мухите го бяха нападнали. Спрях и мушнах в джоба му един долар.

Стигнах до паркинга. Отидох до колата и влязох вътре. Вътре имаше покрит кафез за птица. Проверих дали всички прозорци са вдигнати. Поех си дълбоко въздух и махнах кърпата. Вътре имаше птичка. Червена. Погледнах по-отблизо. Не беше врабец. Беше боядисано в червено канарче. Ау, ау. Оу. О.

Можеха поне да хванат и да боядисат някое врабче. Не, трябваше да намерят шибано канарче. И аз не можех да го пусна на свобода. Щеше да умре от глад. Трябваше да го задържа. Бяха ме измамили.

И прекарали.

Запалих колата и потеглих. Профучавах през светофарите и накрая излязох на магистралата. По едно време дочух слаби звуци. Вратичката на клетката се беше отворила и птичката беше излязла. Тя започна неистово да кръжи из колата. Червеното канарче. Някакъв тип в съседното платно видя какво става в колата ми и започна да ми се смее. Показах му среден пръст. Огромен тъмен облак се спусна над лицето му. Видях, че се пресегна за нещо. Той си свали стъклото, насочи пистолета към мен и стреля. Кофти изстрел. Пропусна. Но усетих как куршума прелетя край носа ми. Птичката се защура още по-неистово и аз настъпих педала. Във всеки от страничните ми прозорци имаше по една дупка, през едната куршума беше влязъл, а през другата, излязъл. Не поглеждах назад. Натиснах газта докрай. И не намалих докато не дойде време да отбивам. Чак тогава погледнах назад. Приятелчето ми не се виждаше никакъв. Тогава усетих птичката. Тя беше кацнала на главата ми. Чувствах, че е там. И тогава тя се изака. Усещах как топлите капки падаха върху главата ми.

Този ден не беше от добрите в моя живот.

Ама въобще не беше от добрите.

49

Седях си в офиса. Мисля, че беше сряда. Нямах нови случая. Все още се занимавах с онази работа с Червеният Врабец, обмислях я и си пресмятах действията. Но най-доброто нещо, което можех да измисля, беше да се разкарам от града, преди да са изминали двадесет и пет дни.

Не става. Не можеха да ми разкарат задника от Холивуд. Аз бях Холивуд или това, което беше останало от него.

Чу се много учтиво почукване по вратата.

— Да — казах, — вмъквай се.

Вратата се отвори и се показа дребно човече, облечено цялото в черно, черни обувки, черен костюм, дори черна риза. Само вратовръзката му беше зелена. Лимоненозелена. Горилата му изникна зад него. Само дето горилите имат повече мозък.

— Аз съм Джони Темпъл — каза човечето, — а това е моят помощник, Люк.

— Люк, а? Кажи ми какво прави той?

— Каквото му кажа.

— Защо не му кажеш да се разкара?

— Какво има, Билейн, не харесваш ли Люк?

— А трябва ли?

Люк пристъпи напред. Лицето му се изкриви, сякаш щеше да се разплаче.

— Не ме ли харесваш, Билейн? — попита той.

— Ти стой настрана, Люк — каза Темпъл.

— Да, стой настрана — казах аз.

— Ти харесваш ли ме, Джони? — попита Люк.

— Разбира се, разбира се! А сега, Люк, отиди при вратата и не пускай никой да влиза или да излиза.

— И тебе ли?

— Какво искаш да кажеш, Люк?

— И теб ли да не те пускам да влизаш или да излизаш?

— Не, Люк, мен ще ме пускаш да влизам и да излизам. Но никой друг. Не и докато аз не ти кажа.

— Добре.

Люк отиде и застана при вратата. Темпъл дръпна един стол и седна.

— Идвам от името на „Акме Екзекюшънърс“. Тук съм, за да ви инструктирам. Нашият търговски посредник, Харолд Сандерсън…

— Търговски посредник? Ти наричаш тоя тип търговски посредник?

— Един от най-добрите ни.

— Предполагам — признах аз, — виж това!

Аз посочих клетката, която висеше в ъгъла. Вътре беше червеното канарче.

— Той ми го продаде — казах.

— Хари може да продаде и кожата от гърба на мъртвец — каза Темпъл.

— Сигурно го е правил — казах аз.

— Това не е тема за разговор сега. Тук сме, за да ви инструктираме.

— Давай, но накратко.

— Не си забавен, Билейн. Дадохме ти назаем четири хиляди при петнадесет процента на месец. Това прави шестстотин долара. Искаме да сме сигурни, че си наясно с положението, преди да дойдем за парите.

— А ако ги нямам?

— Ние винаги вземаме по един или друг начин своето, Билейн.

— Да не чупите крака, Темпъл?

— Методите ни варират.

— А ако тези методи не успеят? Ще убиете ли човек за четири хиляди плюс лихвите?

Темпъл извади пакет цигари, изкара една и я запали със запалката си. След това бавно пое дима и също така бавно го издиша.

— Отегчаваш ме, Билейн.

После добави:

— Люк…

— Да, Джони?

— Виждаш ли червената птичка в кафеза?

— Да, Джони.

— Люк, искам да отидеш там, да извадиш птичката от кафеза и да я изядеш жива.

— Да, Джони.

Люк се запъти към кафеза.

— БОЖЕ, ТЕМПЪЛ, СПРИ ГО! СПРИ ГО! СПРИ ГО! — изкрещях аз.

— Люк — каза Темпъл, — промених решението си, не искам да ядеш тази птичка жива.

— Да я изпека ли първо, Джони?

— Не, не, просто я остави намира. Върни се и застани отново при вратата.

— Да, Джони.

Темпъл ме погледна.

— Виждаш ли, Билейн, ние винаги трябва да вземем своето по един или друг начин. И ако някой метод не проработи, ние се прехвърляме на друг. Трябва да се задържим в бизнеса. Знаят ни из целия град. Репутацията ни е известна навсякъде. Не можем да позволим нещо или някой да опетни тази репутация. Искам ясно да разбереш това.

— Мисля, че го разбрах, Темпъл.

— Добре. Първата ти падежна дата е след двадесет и пет дена. Инструктиран си.

Темпъл стана и се усмихна.

— Довиждане — каза той.

Обърна се.

— Добре, Люк, отвори вратата, тръгваме си.

Люк отвори вратата. Темпъл се обърна и ми хвърли един последен поглед. Вече не се усмихваше. След това си тръгнаха.

Отидох до клетката и погледнах червеното канарче. Боята беше започнала да пада и на места вече се показваше естественият жълт цвят. Беше хубава птичка. Тя ме погледна и аз извърнах поглед. Тогава тя тихо изпиука: „пиук“ и от това някак си се почувствах по-добре. Колко лесно можеш да зарадваш някого. Останалата част от света беше проблемът.

50

Реших да се прибера в апартамента и да обърна няколко питиета. Трябваше да премисля нещата. Бях влязъл в глуха линия както с Червеният Врабец, така и с живота си. Шофирах до вкъщи, паркирах колата и излязох. Трябваше да напусна този апартамент. Живеех в него вече пет години. Сякаш бях започнал да си свивам гнездо, само дето нищо не се излюпваше в него. Прекалено много хора знаеха къде живея. Отидох до вратата на апартамента и я отключих. Отворих я и видях, че на пода лежи нещо. Тяло. На пода беше просната жена. Не, по дяволите, това беше една от онези надуваеми кукли, едно от онези надуваеми неща, с които някои типове правят любов.

Е, не и аз, приятел.

Куклата беше надута. Вдигнах я и я занесох на канапето. Тогава забелязах, че около врата й имаше надпис: „Билейн, забрави за Червеният Врабец или няма да струваш и колкото този скапан гумен боклук.“

Мило послание. Значи съм имал посетител. Някой, който не иска да се занимавам с този случай. Но това ме обнадежди. Червеният Врабец сигурно наистина съществуваше, в противен случай хората не биха правили подобни неща. Трябваше само да намеря вярната следа. Сигурно имаше такава. Имах вече достатъчно ориентири. Може би бях попаднал на нещо голямо. Може би международно. Може би нещо от друг свят? Червеният Врабец. Кучият му син, нещата започваха да стават интересни. Приготвих си хубаво питие и отпих. Телефонът иззвъня. Вдигнах го.

— Да.

— Глупи, какво правиш?

По гърба ми преминаха тръпки. Това беше една от бившите ми жени, Пени. Последното нещо, което знаех за нея беше, че преди около пет години, след като се бяхме вече развели, тя беше изчезнала нанякъде с един тип, който работеше като сервитьор във Вегас, Сами.

— Съжалявам, сбъркали сте номера, госпожо.

— Познавам гласа ти, Глупи. Как си?

Тя ми беше измислила този прякор. Абсолютно неоснователно.

— Кофти — казах аз.

— Имаш ли нужда от компания.

— Ъ-ъ.

— Никога не си знаел какво искаш, Глупи.

— Може би, обаче знам какво не искам.

— Качвам се.

— Ъ-ъ.

— Долу съм, обаждам се от телефона във фоайето.

— Къде е Сами?

— Кой?

— Сами.

— О, това… Слушай, качвам се.

Пени затвори. Почувствах се ужасно, сякаш някой ме беше намазал целия с лайна. Изпих си питието и си приготвих друго. На вратата се почука. Отворих. Там стоеше Пени, остаряла с пет години и надебеляла с петнадесет килограма. На лицето й се изписа ужасна усмивка.

— Радваш ли се, че ме виждаш? — попита тя.

— Влез — казах аз.

Тя ме последва в стаята.

— Направи ми едно питие, Глупи!

— Да…

— Хей, какво е това?

— Кое?

— Това, гуменото. Тази гумена жена.

— Надуваема кукла.

— Използваш ли я?

— Все още не.

— Какво прави тук?

— Не знам. Ето ти питието.

Пени блъсна куклата на пода и седна с питието в ръка. Отпи.

— Липсваше ми, Глупи.

— Какво ти липсваше?

— О, разни нещица.

— Като например?

— Сега не мога да се сетя.

Тя гаврътна питието си, погледна ме и се усмихна.

— Имам нужда от пари, Глупи. Сами офейка с всичко, което имах.

— Задлъжнял съм, Пени. Едни типове ще ми надуят задника, ако не си изплатя лихвите.

Излязох, налях две нови питиета и се върнах.

— Само малко пари, Глупи.

— Нямам ги, за бога.

— Ще ти врътна една свирка. Спомняш ли си, правех го добре?

— Виж, имам само двадесет долара. Ето…

Извадих ги и й ги подадох.

— Благодаря…

Пени ги мушна в чантичката си. Седяхме и си сърбахме питиетата.

— Двамата преживяхме хубави мигове — каза тя.

— Някога — казах аз.

— Не знам — каза тя, — започнах да се депресирам.

— Слушай, разведохме се, защото работите не вървяха.

— Да — каза тя. — Нали не чукаш това нещо?

— Не, някой го е оставил тук.

— Кой?

— Не знам. Някой си играе с мен игрички.

— Искаш ли да ти направя една свирка?

— Не.

— Мога ли да остана и да пийна тук още малко?

— Колко?

— Два-три часа.

— Добре.

— Благодаря, Глупи.

Когато си тръгна вече беше доста пияна. Дадох й още двадесет долара за такси. Тя каза, че не е далеч.

След като си тръгна, известно време седях, без да правя нищо. После вдигнах надуваемата кукла и я сложих на канапето до себе си. Сипах си водка с тоник. Вечерта беше тиха. Тиха вечер в ада. Докато земята пламтеше като изгнил пън пълен с термити.

51

Човек си няма представа колко бързо могат да минат двадесет и пет дена, когато не искаш това да стане.

Седях си в офиса, когато вратата рязко се отвори. Беше Джони Темпъл. С него имаше две нови горили.

— „Акме Екзекюшънърс“ — каза той, — идваме за парите.

— Нямам ги, Джони.

— Нямаш шестстотин кинта?

— Нямам и шестдесет кинта.

Джони въздъхна.

— Ще трябва да направим с теб едно показно.

— Какво? Ще ме биете за някакви си скапани шестстотин кинта.

— Няма да те бием, Билейн, а ще те очистим. Напълно.

— Не вярвам.

— Няма значение какво вярваш — каза едната горила.

— Да, няма значение — каза другата.

— Почакай малко, Джони. Ти казваш, че ще ме очистиш заради шестстотинте долара лихва върху заема от четири хиляди? Заем, в който бях набутан и така и никога не видях. А и ти не ми намери Червеният Врабец. Какво става тогава с онези, които ви дължат големите пари? Защо тях не очистите? Защо мен?

— Да, Билейн, така е. Ще те очистим за дребни монети. Но слухът тръгва из града. И наистина всява страх сред онези, които ни дължат големите пари! Те решават, че щом сме го сторили с теб заради нещо толкова малко, то на тях няма начин да им се размине. Схващаш ли?

— Да — казах аз, — схванах. Но, нали разбираш, ние говорим тук за моя живот. Сякаш той няма значение.

— Няма — каза Джони. — Ние въртим бизнес. А бизнесът винаги е бил свързан единствено с изгодата.

— Не мога да повярвам, че това нещо действително се случва — казах аз, като издърпах чекмеджето на бюрото.

— Спри! — каза едната горила, пристъпи и мушна един лугер в ухото ми. — Аз ще го взема.

Той изкара пистолета от чекмеджето.

— За дебелак действаш доста бързо — му казах аз.

— Да — усмихна се той.

— Добре, Билейн — каза Джони Темпъл, — ще си направим една малка разходка.

— Но сега е посред бял ден!

— Тъкмо всички да ни видят заедно. Хайде, ставай!

Станах от стола и двете горили ме притиснаха между себе си. Темпъл вървеше зад нас. Излязохме от офиса и тръгнахме надолу към асансьора. Пресегнах се и сам натиснах бутона.

— Благодаря, боклук — каза Джони.

Асансьорът дойде. Вратите се отвориха. Беше празен. Блъснаха ме вътре. Тръгнахме надолу. Не изпитвах никакви чувства. Първият етаж. Фоайето. Излязохме на улицата. Беше претъпкана с народ. Човек не можеше да се размине. Помислих си да извикам, хей, тия искат да ме убият. Но се страхувах, че ако го направя, те ще ме убият на момента. Вървях с тях. Денят беше красив. Стигнахме до колата им. Аз седнах на задната седалка, с по една горила от двете страни. Джони Темпъл седна зад волана. Той подкара колата.

— Цялата тая работа е един безсмислен, лош сън — казах аз.

— Не е сън, Билейн — каза Джони Темпъл.

— Къде ме карате?

— В парка „Грифит“, Билейн, ще си направим малък пикник. Малък пикник на една от онези усамотени пътечки. Уединени. Сами.

— Как можете да бъдете толкова студени, бе, копелета? — попитах аз.

— Лесно е — каза Джони, — така сме родени.

— Да — засмя се едната горила.

Колата се движеше напред. Все още не можех да повярвам, че това се случва. Може би нямаше да се случи. Може би в последния момент щяха да ми кажат, че всичко е било шега.

Че само са искали да ми дадат един урок. Или нещо подобно. Пристигнахме. Джони паркира.

— Добре. Изкарайте го момчета. Малко ще се поразходим.

Едната горила ме изкара от колата. После заедно с другата ме хванаха от двете страни под мишница. Джони вървеше зад нас. Стигнахме до изоставена конска пътека. Клоните на храстите и дърветата я засенчваха и скриваха слънцето.

— Слушайте, момчета — казах аз. — Достатъчно. Кажете ми, че цялата работа е била шега и ще отидем да пийнем някъде по нещо.

— Не е шега, Билейн, ще те очистим — каза Джони.

— За шестстотин долара. Не мога да повярвам. Не мога да повярвам, че по света стават такива неща.

— Стават. Казахме ти доводите си. Продължавай да вървиш — каза Джони.

Продължихме. По едно време Джони каза:

— Това местенце изглежда добро. Обърни се, Билейн.

Обърнах се. Видях пистолета. Джони стреля. Четири пъти. Право в стомаха. Паднах по лице, но успях да се претърколя по гръб.

— Страшно благодаря, Темпъл — успях да кажа.

Те си тръгнаха.

Не знам. Сигурно съм изгубил съзнание. Съвзех се. Знаех, че не ми остава много да живея. Губех много кръв.

Тогава ми се стори, че чух музика, музика каквато не бях чувал никога дотогава. И ето че то се случи. Нещо се появи пред мен и започна да придобива очертания. Беше червено, червено и, подобно на музиката, толкова червено, колкото не бях виждал до този момент. И той се появи:

ЧЕРВЕНИЯТ ВРАБЕЦ.

Огромен, ярък, красив. Никога не бях виждал толкова голям врабец, толкова истински, толкова величествен.

Той се изправи пред мен. И тогава се появи тя, лейди Смърт. Тя стоеше до Врабеца. Никога не беше изглеждала толкова красива.

— Билейн — каза тя, — ти наистина се набута в кофти игра.

— Не мога да говоря много, лейди… Обясни ми какво се случи.

— Твоят Джон Бартън е много схватлив мъж. Той усети, че Червеният Врабец действително съществува някъде наоколо. А също, и че ти можеш да го намериш. Сега ти успя. Останалите — Дежа Фаунтин, Сандерсън, Джони Темпъл — бяха мошеници, които се опитваха да те изиграят и порежат с пари. Тъй като ти и Мъсо сте последните представители на стария Холивуд, истинския Холивуд, те си мислеха, че имате много пари.

Усмихнах се.

— Лейди, а каква беше тази надуваема кукла в апартамента ми?

— А това ли? Беше пощальонът. Той беше чул, че се занимаваш с Червеният Врабец и искаше още веднъж да си върне за боя. Успя да отвори вратата и остави куклата.

— А какво ще стане сега, лейди?

— Оставям те с Червеният Врабец. В добри ръце си. Сбогом, Билейн, беше забавно.

— Да…

И аз останах с гигантската ярка птица. Тя стоеше пред мен.

Това не може да е истина, помислих си аз. Не е това начина, по който трябваше да се случи. Не, не е това начинът. И тогава, докато го гледах, Врабецът бавно отвори човката си. Разкри се гигантска празнина. А вътре имаше огромен жълт вихър, по-буен от слънцето, невероятен.

Не трябва така да стане, помислих си отново.

Човката се разтвори широко, Врабецът приближи главата си и ослепителния жълт блясък ме заля и погълна.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.